14 



GREGUSS P. 



egyetlen epidiaphragmasejt sem, mely a két levált rész vala- 

 melyikével össze volna nőve. Az epidiaphragmasejíek ugyanis 

 az elválás után — mivel hivatásukat teljesítették — a levált 

 felületekről egyszerűen leporlanak. Az 1. ábra, de minden más 

 harántmetszet is. melyet az epidiaphragmán keresztül készítünk, 

 világosan mutatja, hogy az epidiaphragma sejtjei nem tartoznak 

 sem a felső, sem az alsó taghoz, hanem hivatásuk befejezése 

 után az elváló felületekről egyszerűen elpusztulnak s lehullanak 

 {4. ábra). 



S hogy az ágaknak leválását a párolgással kapcsolatos 

 vízhiány és szárazság idézi elő. legjobb bizonyítéka ennek az, 

 hogy ezen epidiaphragmasejíek ürege az ágak friss állapotában, 

 tehát mikor még a párolgáshoz szükséges vizet a növény győzi 

 szállítani — mert a talajból elegendő vizet kap — , ki van töltve, 

 ellenben ha a párolgáshoz víz nincs, az üreg kisebb lesz, miáltal 

 a vékony falak közelebb jutva egymáshoz, elkülönülnek a többi 

 vastagfalú s érintkező bél- és fasejtektől, s így ott hézag, üreg 

 keletkezik, amely hézag ezáltal a felső és az alsó tagot egymástól 

 elválasztja. Ez az állapot a szárazság, illetőleg a vízhiány kez- 

 detén van. A későbbi vízhiányos hónapokban, de különösen télen 

 ez a sejtösszezsugorodó jelenség még fokozódik s végül átmegy 

 a kambium, majd a kéreg sejtjeire is. Mivel ezek fala szintén 

 vékony, tehát az erős párolgás következtében vizüket is köny- 

 nyebben veszíthetik el, mint az alattuk és felettük lévők, így a 

 leválás is inkább e helyeken történhetik meg, mert hiszen az 

 epidiaphragma ürege közvetlenül csatlakozik ezekhez a vékony- 

 falú kis sejtekhez, ezek pedig a barázdagyűrűhöz. 



Összefoglalás. 



Összefoglalva tehát a mondottakat, megállapítható, s így 

 Stapf felfogása teljesen helyes, hogy az Ephedrák epidiaphrag- 

 mája nem sebvédőszövet, hanem igenis ágleválaszló szöveti 

 berendezkedés, amely a külső tényezők hatására szinte auto- 

 matikusan fejti ki feladatát. Itt tehát oly védőberendezkedéssel 

 van dolgunk, amely által a növény párologtató felülete a mini- 

 mumra redukálódhatik. Hogy pedig ez a magyarázat nagyon is 

 valószínű, bizonyossága ennek az a tény, hogy pl. az E. fragi- 

 lis, nehrodensis stb. késő ősszel egészen leveti zöld ágait, s így 

 a növény egész életfolyamata a megmaradt s főleg paraszövettel 

 bevont idősebb ágakban játszódik le, melyekből a párolgás mini- 

 mális. Ennek lehet tulajdonítani azt is, hogy télen az Ephedra- 

 bokrokon számos ágcsonk van, különösen E. fragilis-en, melyek 

 mindegyike a jellegzetes ízesülést mutatja. Nyáron a túlságos 

 párolgás és vízhiány miatt következhet be az ághullás — bár 

 «z a télinél jóval csekélyebb mértékű — , míg télen, különösen 

 a vízfelvétel lehetetlensége az ághullás oka. 



