RAPHIDONEMA BREVIR08TRE NOV. SPEC. 119 



hegyes (1. 3. ábra), sőt nem ritkán tompán lekerekített, mely 

 utóbbi alak a szaporodás módjával van összefüggésben. 



A nélkül, hogy a fonál sejtjei hosszúságban növekednének, 

 a tipikus négysejtü fonál (melynek hossza 40 és 72 jj- közt 

 ingadozik, de legtöbbnyire 52 — 56 \i hosszú) sejtjei kettéoszol- 

 hatnak, sőt ezen oszlás még egyszer megismétlődhetik, úgy hogy 

 ily módon ugyanily hosszúságú 8, a másik esetijén 16 sejtből 

 álló fonal keletkezik (3. 4. ábra). Az ilyen 8-sejtű fonalaknál a 

 sejtek ennek következtében csak valamivel hosszabbak mint 

 vastagok ; 16-sejtü fonalaknál pedig hosszúságuk a vastagsággal 

 körülbelül egyenlő. A 8- és 16-sejtű fonalaknál a harántfalaknak 

 gyakran részleges hasadása észlelhető, úgy hogy a fonál kerü- 

 letén a harántfalaknak megfelelően szembetűnő befűződések 

 láthatók (3. 4. ábra), a sejtek némileg egymásfele domborított 

 iiaránttalakkal érintkeznek, a fonál gyöngysoralakú képet mutat 

 s egyes sejtjeire való szétesési hajlandóságot látszik elárulni. 

 Egy esetben tényleg észlelhettem is. a mint a sejtek a fonál 

 vége felé eső részében majdnem teljesen széjjelváltak egymás- 

 tól. Az egyes sejtekre való felbomlás tehát előfordul. Egyszer 

 egy készítményben találtam egy szabad sejtet, mely 'A Raplddonema 

 brevirostre-nek ily módon szabaddá lett sejtje volt. De ezen egyes 

 sejtekre való szétbomlás még sem tekintendő a normális szapo- 

 rodási módnak, ez úgy látszik inkább egy pathologikus folyamat, 

 mely kedvezőtlen életfeltételek következtében áll be. A normális 

 — s úgy látszik uralkodó — szaporodási mód ellenben az, hogy 

 a többnyire négy sejtből álló fonalak az által, hogy a geometriai 

 közepükben fekvő harántfal kettéhasad s a két középső sejt 

 szomszédos harántfala egymásfelé domborodik, két egyenlő s 

 egyenlő számú sejtből álló darabra esnek szét (2. ábra). Ez 

 a szaporodási folyamat erősen emlékeztet a baktériumoknál 

 észlelhető szaporodási módra. Ezen fragmentatio következtében 

 gyakran láthatók fonalak, melyek közepükben tompa szögben 

 törnek meg s inkább két leányfonál még összefüggő párját 

 képezik (2. ábra) Később az ilyen fonalak felei teljesen elvál- 

 nak egymástól, s a szabaddá lett leányfonalak, mint ilyenek, 

 úgy ismerhetők fel könnyen, hogy egyik végük a tipikus fullánk- 

 alakú hegyezést mutatja, a másik ellenben egészen tompa, 

 gömbölyűén lekerekített s még azt a vastag hegyezést sem mutatja, 

 mely a fentemlített különböző végű fonalaknál észlelhető. 



A sejtek falai — úgy az oldal- mint a harántfalak — 

 vékonyak és színtelenek, minek következtében a harántfalak a 

 sűrű protoplazmában sokszor csak nehezen vehetők ki, habár 

 mindig jelen vannak. Jól szembetűnnek azonban a harántfalak 

 azoknál a gyöngyfüzérhez hasonló fonalaknál, melyeknek isodia- 

 metrikus sejtjei az egymástól való elválásra hajlandóságot mu- 

 tatnak. Az oldalas, övalakú chromatophor jellemző sárgás-zöld 

 színű (körülbelül olyan, mint a Tribonema-náX) és sohasem fedi 

 az oldalfalat egész terjedelmében, hanem egy övet alkot a sejt 



