8IM0NKAI LAJOS 253 



is klasszikussá avatta Kitaibel munkásságát. Baumgarten, 

 Heuffel, Schur korát még mindig jellemzi az, hogy az ország 

 területének még kevéssé ismert flórája eléggé bőven szolgáltatott 

 anyagot jelentékenyebb felfedezésekhez, a melyek puszta leírása 

 is elegendő volt ahhoz, hogy műveiket nélkülözhetetlen s a priori- 

 tás alapján halhatatlan művekké avassa. Munkálkodásuk még 

 mindig abba a korba esett, midőn hazánknak ismeretlen termé- 

 szeti kincseket magában rejtő területei, romantikusan vonzó 

 érdekességükkel a floristát nemcsak gyönyörködtették, nemcsak 

 vonzották, hanem a rendszer újabb és újabb egységeinek fel- 

 fedezése kapcsán fáradságáért bőségesen jutalmazták is, és anya- 

 got szolgáltattak ahhoz, hogy nevét maradandó körvonalakkal 

 véshesse be a tudomány történetébe. 



B r b á s fáradhatatlan munkásságával szintén e nagyobb 

 szabású felfedezések csapásán haladt ; a mi azonban az ő idejé- 

 ben már nagyobb részt a részleteknek, a rendszer apróbb kate- 

 góriáinak felismerésére vezethetett. Hogy Borbás módszere e 

 mellett ott, a hol valóban csak a fajok alosztályairól lehet szó, 

 feltünteti-e a filogen etikailag és fejlödéstörténetileg helyeset, más 

 lapra tartozik ; a fődolog az, hogy az adat megvan és értékes 

 vezérfonalul szolgál a további munkálkodáshoz. Ezek a részlete- 

 sebb vizsgálatok már Borbás nál is finomabb növényföldrajzi 

 elhatárolásokra, számos helyi flórának tüzetesebb megismerésére 

 s leírására vezettek. 



S i m n k a i munkálkodása a Borbás éval részben párhu- 

 zamos volt, részben pedig azt követte. S a mellett, hogy éles 

 szemével átfürkészve az ország minden részét, hazánkra s a 

 tudományra számos, rendszertanilag újat is talált, irányzata már 

 határozottan növényföldrajzi volt. Igen találóan írta Margó a 

 habilitációs véleményében, hogy Simonkai „nem elégedett 

 meg a gyűjtött fajok száraz felsorolásával, hanem iparkodott 

 mindazon természeti okokat is kifürkészni, melyek az egyes fajok 

 elterjedését elősegítették vagy erre gátlólag hatottak." Jurányi 

 pedig „Növényföldrajzi vonások" czímű munkája alapján úgy jel- 

 lemezte Simonkai irányát, hogy „a szerző annak bebizonyítá- 

 sára törekszik, hogy a. növények fajai fokozatosan váltják fel 

 egymást, akár keletről nyugatnak, akár északról délnek követjük 

 azok sorozatát. Továbbá azt igyekszik kimutatni, hogy a faj 

 területköre annak egyszersmind lényeges jellemvonása s ezekből 

 kifolyólag azt, hogy új fajok felállításakor a növénygeografiai 

 szempontoknak is irányadóknak kell lenniök." 



S i m n k a i ezzel az irányzatával megelőzi Wettsteint, 

 a ki „Die geographische und systematische Anordnung der Pfian- 

 zenarten" s más dolgozatában is S i m o n k a i felfogásával egj'bevá- 

 góan nyilatkozik. Amíg Borbás hazánk flórájának kutatásában 

 főleg szisztematikai irányban igyekezett újabb eredményeket felmu- 

 tatni, addig tehát Simonkai a meglévő adatok kritikus átdolgo- 

 zása, valamint újabb növényalakok felismerése terén főkép növény- 



99* 



