SZAKOSZTÁLYI ÜGYEK 301 



T h a i 8 z L. Kassa vidékén a Linaria vulgáris peloriás példányait 

 szintén jó talajban találta. 



Klein G y. számos példával magyarázza, hogy a virágnak a virág- 

 zatban való helyzete is befolyásolja az actinomorph vagy a zygomorph 

 módon való kialakulást. A talajnak a befolyását a peloria képződésére nem 

 találja bebizonyítottnak. 



Fehér J. hivatkozik P e n z i g-re, ki többek közt a talaj silánysá- 

 gával is magyarázza a peloriás kiképzödést. Szükségesnek tartja kijelen- 

 teni, hogy nem állította azt, hogy ezt a kérdést már eldöntötte. 



3. Hathalmi G a b n a y F. ^Hangszerfák" czímű előadásában megma- 

 gyarázza, hogy a hangszerek egyes faalkatrészeit milyen fából készítik. 

 Minden húros hangszer hangfeneke lúczfenyöböl való, mely a zongoránál s 

 a czimbalomnál ugyancsak a lúczfenyö fájából való szekrénybe van foglalva. 

 Ellenben a hegedűnél, a kis és nagy bőgőnél, a gitárnál, tamburánál és a 

 hárfánál a foglalás czéljára az Acer Pseudoplatanus fáját használják. Egyes 

 más alkatrészek készítésére használják az Acer campestre, a bükk, hárs és 

 a körte fáját, továbbá az ébenfát és más külföldi fát. Előadó az egyes fa- 

 fajokkal való elbánást is ismerteti. 



Klein G y. a tárgyhoz szólva kijelenti, hogy a legjobb hangszerek 

 készítésénél a jegenyefenyöt használják. Leunis felemlíti Synopsis-ában, 

 hogy a híres cremonai hegedűk is jegeuyefenyöből készültek. Ennek magya- 

 rázata az, hogy a jegenyefenyő fájában nincsenek gyantajáratok; már pedig 

 a hang vezetése annál tökéletesebb, minél egyenletesebb a fa, vagyis minél 

 egyszerűbb a szerkezete. Hangszerkészitésre nem minden lúczfenyö alkalmas. 

 Legalkalmasabbnak tartják a csehországi lúczfenyők egy részét, melyeknek 

 évgyűrűi keskenyek. A hangszerek készítésénél tehát használják a lúczfe- 

 nyöt is, a jegenyefenyőt is. Maga is megvizsgálta egy gordonkának hang- 

 fenekét s úgy találta, hogy az jegenyefenyőből készült. 



S c h u n da V. J. hangszergyáros, mint vendég, szót kér a tárgyhoz. 

 Hangszerkészitésre határozottan a lúczfenyö fáját tartja a legalkalmasabbnak. 



4. F u c s k ó M. : „Az Atriplex magvak polyntorphismusa és cstrázóképes- 

 sége" czímű előadásában eddigi vizsgálatairól előzetes jelentést tesz. Az 

 Atriplex magvak polymorphismusához új adattal járul, a mennyiben az 

 Atriplex hortense-n és az Atriplex nitens-en egy új magalakot talált. Az 

 Atriplex génusz e két faját a magvak négyalakúsága jellemzi. E négyféle 

 mag két csoportba tartozik : horizontálisak és vertikálisak. A vertikális mag- 

 vakról kimutatták, hogy tulajdonképpen kétfélék : nagyobbak és világosabb 

 színűek, továbbá kisebbek és fekete szinűek. Az előadó úgy találta, hogy 

 a horizontális magvak is kétfélék, úgymint : a régóta ismeretes aprók és 

 feketeszínűek és a most talált nagyok és világosszínüek. 



Majd közli az anatómiai vizsgálat és a csiráztatási kísérletek fontosabb 

 eredményeit. A világos színű, és pedig úgy a horizontális, mint a vertikális 

 magvak maghéja vékony, a fekete színű magvaké vastag. Csiráztatáskor a 

 világos színű magvak héján a víz gyorsan áthatol, míg a fekete színű magvak 

 héja a vizet alig ereszti át. A világos színű magvak gyorsan csíráznak, a 

 feketék igeu lassan. Öt heti csiráztatás folyamán csak 12-14''/o csírázott ki, 

 A fekete magvakat típusos „keményhéjú" magvaknak minősíthetjük, melyek- 

 nek csirázási idejét a maghéj átfúrása révén 12 — 24 órára redukálhatjuk. 



25* 



