Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica. IX, n:o 11. 9 



seen suuntaan halkaisee pitajan. Hyvinkiian asemalta alueelle tul- 

 lessa on se samannimiscen kylaiin saakka eli noin 5,5:n kilom. 

 matkalla jakautimut useiksi periittain seuraaviksi, pitkahkoiksi, pyo- 

 ristyneiksi kukkuloiksi, niutta saa lieti sen paikan etelapuolella, 

 missa Vantaan joki sen katkaisee, yhtajaksoisen harjun muodon, 

 joka kuitenkin keskiosassa eli Herusten jiirvien ympiiristoilla leviaa 

 laajoiksi tasangoiksi, ja jatkuu tammoisena Miirkian jarvelle saakka. 

 Tiialla kadottaa harju taas alkuperaisen muotonsa ja esiintyy le- 

 veina kalkonaisina ylatasankoina tai Korven aseman kohdalla pie- 

 nina mutta selvasti muodostuneina harjukumpuina. Vasta Num- 

 menpaankylan tykona Vihdin rajalla se taas nayttaiksen noin 3 

 kilom. leveana ylatasankona jatkuen toiselle puolelle rajaa. Tama 

 harju on, niinkuin jo sanottu, hyvin vaihteleva leveydelleen ja nou- 

 see luoteisella sivuUa usein jotenkin jyrkasti noin 24 metria. Kaak- 

 koinen sivu on tavallisesti loivempi ja muodostuu verkalleen viet- 

 taviksi tasangoiksi. Hyvinkiian kylasta joku matka etelaanpain 

 haaraantuu siita haarake kaakkoon. Usein taittuneena ja kah- 

 dessa paikassa Vantaan ja sen syrjajoen Palojoen katkaisemana 

 kohoaa se kuitenkin paikottain 5— 7:n metrin korkuiseksi. Raalan 

 kartanon koillispuolella se laajenee jot. leveaksi nummeksi eli yla- 

 tasangoksi ja on ylimalkaan jyrkempi koillista kohden. Ainoas- 

 taan harvoja pienempia, katkonaisia harjanteita tapaa siella taalla 

 alueella. 



Pitajan pohjoisosa, Kytajarvesta pohjoiseen, on kovin epa- 

 tasaista ja vaihtelevaa. Korkeampia tai matalampia joko aivan 

 jyrkkaseinaisia tai kaltevampia, useinkin luoksepaasemattomia ma- 

 kia ja kallioita, joissa voi selvasti huomata yhdensuuntaisuutta 

 pohjasta etelaan, kohoaa ja laskee tiuhantakaa ja naiden valiin 

 muodostuu syvia laaksoja ja rotkoja, korpimaita ja soita, joista 

 edellakerrottujen lampien tyyni pinta kiilustaa. Vahankaan suu- 

 remmat tasaisuudet ovat aivan harvinaisia. 



Kovin makista ja epatasaista, vaikk"ei laheskaan siina maa- 

 rassa, kuin tama, ovat pitajan etelaisin ja kaakkoinen ilaosa. 

 Makia, jos kohtakin korkeita ja useinkin pohjoiseenpain aivan 

 seinajyrkkia, on toki harvemmassa, ja muodostuu naiden valiin 

 usein jotenkin suuria tasankoja. Sitavastoin ovat Hankoniemen — 

 Lahden harjun ja siita haaraantuvan syrjaharjanteen valinen osa, 

 pohjoispuolen etelaosa ja koko lansiosa enimmakseen aivan ta- 



