101 



uppgiften att uppratta och underhalla ett museum var for om- 

 fattande och for svar for att af Fauna-Sallskapet med dess 

 sma resurser och vexlande personal kunna losas. 



Den nu skildrade perioden af Sallskapets tillvaro far sin 

 naturhga afslutning med arsmotet 1859. Den aterblick som 

 vid detta tillfalle gjordes af ordforanden, och den betraktelse 

 ofver framtiden han anstallde ar alltfor upplysande for att icke 

 har till afslutning meddelas. Professor Moberg skrifver: 



»Underkastar man Sallskapets trettioariga verksamhet en 

 opartisk granskning utan att lata forvilla sig hvarken af deras 

 omdomen, som icke vardat sig om att deltaga daruti eller be- 

 gagna sig daraf och darfore darom ingenting veta, eller deras, 

 som val kanna, men ej vilja erkanna hvad som blifvit gjordt, 

 eller sluthgen deras, som i nagon betydligare man arbetat for 

 Sallskapets andamal och darfore mahanda for hogt uppskatta 

 dess prestationer, torde man finna att densamma visserhgen 

 icke ofvertraffat nagons forhoppningar, att den tidtals synts 

 likasom afbruten och i allmanhet under skilda perioder haft 

 olika, men mestadels nagot ensidiga riktningar, samt att den 

 mera gatt ut pa att samla an att gora dessa samhngar anvand- 

 bara och nyttiga for andra an insamlarena sjalfva; men att den 

 dock for kannedomen af vart lands naturalhistoriska forhallan- 

 den varit ganska gagnande och fortjanstfull. Till bestyrkande 

 af det sistnamnda vill jag — emedan detta kunde anses sasom 

 en slags sjalfberommelse — endast fraga: har kunskapen i 

 Finlands naturalhistorie gjort nagra framsteg under de senaste 

 trettio aren? — och om detta ar obestridligt, huru mycket af 

 dessa star i omedelbart sammanhang med Sallskapets verksam- 

 het och huru mycket i denna vag har skett oberoende deraf? 

 Svaret harpa, om det vill gora ansprak pa nagon rattvisa, maste 

 for Sallskapet bhfva ganska fordelaktigt. Och den som heist 

 till nagon del kan uppfatta under hvilka ogynnsamma yttre 

 och inre forhallanden detsamma statt i nara tjugo ars tid, maste 

 ovillkorHgen medgifva att hvad Sallskapet astadkommit har 

 skett endast darfore att Sallskapet sasom sadant existerat, 

 att det utgjort en sammanhallnings- och stodjepunkt for fleres 

 gemensamma strafvanden. Dock., huru mycket mera skulle 



