69 



hallas i och for de gamla stadgarnes insandande till hogsta ort 

 till stadfastelse. 



Den 12 december, sammankallades Sallskapet till ett extra- 

 mote, och upplastes darvid foljande tva afsagelseskrifter, den 

 ena undertecknad af statsradet Nordmann, den andra af presi- 

 denten Mannerheim, statsradet Nordenskiold, professo- 

 rerna Ilmoni och Bonsdorff, teckningslararen v. Wright 

 och kandidaten Maklin. 



»Till Sallskapet pro Fauna & Flora Fennica. 



Da jag, vald ehuru af en jtterst ringa majoritet, till Ordforande i 

 Sallskapet, atog mig detta varf, gjorde jag det i afsigt att soka anyo 

 Hfva Sallskapet och efter formaga gifva detsamma en mera veten- 

 skaphg riktning an det hittills haft; — men jag har, oaktadt alia 

 mina tydligt uttalade varma strafvanden, ront uti icke blott vigtigare, 

 utan afven obetydhga saker stadse en sa afgjord opposition, att jag 

 icke kan gifva den nagon annan tydning, an att den ar ett uttryck af 

 fullkomhgen bristande fortroende fran Sallskapets sida till min per- 

 son. Af detta skal och da jag under ett sadant forhallande icke ser 

 mig kunna vara Sallskapet till nagot gagn, nodgas jag, ehuru med 

 innerhg smarta, emedan jag dock ar en af Sallskapets stiftare, har- 

 medelst afsaga mig icke allenast Ordforandebefattningen utan afven 

 Ledamotskapet vid ifragavarande Sallskap. 



Alexander von Nordmann. 



Helsingfors d. 10 December 

 1849.» 



Till Sallskapet pro Fauna et Flora Fennica. 



Undertecknade hafva flerfaldt erfarit, att den anda, som for 

 narvarande herrskar i Sallskapet pro Fauna & Flora Fennica, ar 

 rakt motsatt de asigter, vi hysa om det rattaste sattet att i Finland 

 befordra Natural-historiens flor. Sadant rojde sig is3Tinerhet vid 

 Sallskapets sista sammantrade, den 6 dennes, derigenom, att de nu i 

 Sallskapet tongifvande icke allenast tilKntetgjorde ett af Ordforanden 

 framstalldt forslag, som sa storartadt syftar att verka for Sallskapets 

 vasendtligaste andamal, att hvarje grundlig sakkannare och verklig 

 naturforskare, hvarhelst en sadan derom atspordes, skulle med 

 gladje gilla detsamma, — utan afven pa ett fomarmande satt be- 

 motte samme Ordforande, en man, som for sin stora celebritet, sina 

 utmarkta vetenskaphga fortjenster och sitt varma oegennyttiga nit 

 for fademeslandets kultur i allmanhet och sarskildt den natural- 



