124 



Bosatt i landsorten utofvade han sjalffallet intet direkt infly- 

 tande pa Sallskapets verksamhet. 



Bland de unga fanns endast en, Anders Johan Malmgren, 

 som gjorde zoologien till sitt fackstudium. Intresserad botanist 

 och zoolog — i 1859 ars expedition till Satakunta var han som 

 vi sett med sasom botanist — hade han 1860 blifvit antagen 

 till amanuens vid Zoologiska museum, redan aret forut till 

 Sallskapets intendent. Framatstrafvande och energisk, fick 

 han tillfalle att deltaga i de svenska expeditionerna till Spets- 

 bergen aren 1861, 1863 och 1865; afven hans inlagg i Sallskapets 

 verksamhet var darfor icke stort. Att Sallskapet likvisst for- 

 sokte framja afven de faunistiska insamlingarna ser man daraf 

 att i 1861 ars, af Universitetet och Sallskapet gemensamt be- 

 kostade expedition till Hvita hafvet en entomolog, student 

 Inberg, deltog och att afven hans reskamrat kandidat Seisin 

 fick order att vara verksam som zoolog. 



Genom forhallandenas makt blef Sallskapets verksamhet 

 salunda mer riktad at floran an at faunan, och en efterverkan 

 haraf var lange skonjbar. 



Det blef aterigen professor Moberg i hans egenskap af vice- 

 ordforande — senare valdes han till ordforande — som fick 

 ataga sig Sallskapets ledning. Han gjorde det med den an- 

 markning »att hans tid icke medgaf honom att agna en storre 

 verksamhet till Sallskapets batnad an den som de lopande 

 arendena nodvandigt krafva». Ocksa sammankallade han Sall- 

 skapet ganska sallan till mote. 



Oregelbundenheten gjorde att sammantradena ej voro sa tal- 

 rikt besokta som onskhgt var, hvarfor man beslot att om dem 

 annonsera i hufvudstadens samtUga daghga tidningar, ej blott i 

 Helsingf ors Dagblad, livarf orutom for y ttermera visso Sallskapets 

 embetsman skulle erhalla sarskild kallelse genom vaktmastaren. 



Verksamheten fortgick emellertid som forr, om ocksa den 

 gamle ledarens franvaro var kannbar. Ett af dennes sista at- 

 goranden, affattandet i ny form af kallelsebrefven till Sallskapet, 

 omsattes nagot senare (1867) till verkhghet. Lydelsen blef 

 foljande: 



