188 



Det ar ju markeligt att Sallskapet forst kallade sig Sall- 

 skapet for finsk zoologi och botanik. Att uppgiften sedan 

 preciserades pa satt som skedde var hogst sakenligt, ty i hela 

 Norden var vid denna tid begreppen zoologi och botanik sa 

 godt som identiska med hvad vi kalla faunistik och floristik. 

 Men tiderna forandrades. Nya stromningar inom vetenskapen 

 gjorde sig kannbara afven inom vart land. De akademiska 

 lararenas verksamhet var icke mer med nodvandighet framst 

 inriktad pa museerna och det som med dem hade att gora. 

 Som tjansteman vid dessa anstalldes sarskilda forskare, ku- 

 stoderna: det var den gamla Museumsinspektortjansten som 

 ater uppstod, delad i flere. Och arbetet med den inhemska 

 faunan och floran kom att narmast aUgga dessa, medan mor- 

 fologiska, utvecklingshistoriska och fysiologiska fragor stude- 

 rades af andra, aldre och yngre. Genom att Sallskapet var 

 en sammanslutning af dem som intresserade sig for naturens 

 studium, kunde vid dess moten en foredragare rakna pa in- 

 tresse afven for hithorande problem. Man f inner ocksa att 

 vid Sallskapets moten ratt ofta, i syimerhet under senare tid, 

 meddelanden gjorts som afgjordt fallit utanfor den gamla ra- 

 men, men som dock varit agnade att vacka intresse och att 

 samla de fa arbetarne. I de storre afhandlingar som af Sallska- 

 pet publicerats framtrader detta mycket litet: de behandla for 

 det mesta faunan och floran i egentlig mening, ity att arbeten 

 af annan syftning sokt sig till offentligheten pa annat hall. 



Detta sakforhallande har icke kunnat undga att rona beak- 

 tande, och redan ar 1909 fattade Sallskapet ett markligt beslut, 

 som atminstone pa papperet vasentligen utvidgade Sallskapets 

 verksamhetsfalt. Vid denna tid var penningetillgangen inom 

 Sallskapet synnerligen god. Aret forut hade Sallskapet med 

 inemot sjutusen mark bidragit till bekostandet af den festskrift, 

 hvilken professor Pai^mens elever, utan att ratt kalkylera kost- 

 naden, utgifvit da han tog afsked. Att denna penningeplace- 

 ring lande den inhemska forskningen till heder, darom fanns 

 det icke mer an en mening, och belt visst vacktes harigenom 

 tanken pa att kraftigt understoda forskningen. Fortjansten 

 att saken togs till tal tillkom professor John Sahi^berg, som 



