Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 44, N:o 7. 13 



kringspridda som stora oar. Dessa mossar aro delvis mycket 

 sanka och grasrika, delvis ater torra och sterila. Skogs- 

 markerna aro till ofvervagande del hoga och skogen for 

 det mesta starkt granblandad tallskog eller tillochmed ren 

 granskog, hvilken pa sina stallen natt en i denna del af 

 Lappland ovanligt hog grad af utveckling. 



Denna del af undersokningsomradet genomflytes af 

 Ounas alf, hvars strander har for det mesta aro hoga och 

 skogbevaxta. Endast bar och diir finnas sma angar uppe 

 pa strandbranten, men ingenstades laglandta strandangar 

 eller grasrika oar sasom i Miionio alf. Forsar finnas i mangd, 

 men ingenstades klippiga strander. Forutom af Ounas alf 

 genomflytes denna del af undersokningsomradet af flera 

 mindre vattendrag, af hvilka Akanjoki, Kuiva Tepastojoki 

 och Pallasjoki aro de storsta, hvarjamte flera sjoar finnas. 

 Den fornamsta af dessa ar Pallasjarvi. 



Enontekis utgor en fortsattning.at norr, dels af Muonio, 

 dels af Kittila. De sodra delarna af denna socken skilja 

 sig i topografiskt hanseende foga fran angransande delar 

 af Muonio och Kittila. Dock borja redan bar sumpmarkerna 

 blifva storre och skogarna glesare, hvarjamte de antaga en 

 annan karaktar. Granen nar namligen redan i sydligaste 

 Enontekis sin nordgrans som skogbildande tradslag och 

 upptrader langre norrut endast i smarre grupper eller blott 

 enstaka. I samma man som granen aftar, tilltar bjorken 

 och redan i sodra Enontekis kan man darfor fa se skogs- 

 marker, som till ofvervagande del aro bevaxta med detta 

 tradslag med inblandning af tall, asp och salg, och ju langre 

 man kommer at norr desto tydligare framtrader den for- 

 andring skogen genomgatt. Redan i trakten af Hetta och 

 Muotkajarvi byar finnas veritabla bjorkmarker af fjiilltyp 

 och langre osterut forskjutes barrskogsgransen allt langre 

 och langre at soder. Med skogen forandras undervegeta- 

 tionen och markbetackningen. Risen bli allt sparsammare 

 och mossan ersattes af renlafven, som, dar den pa storre 

 strackor ar allena harskande, ger landskapet ett egendomligt 

 utseende. Afven sumpmarkerna bli magrare och mer en- 



