16 Montell, Fagelfaunan i Muonio socken. 



men inom Muonio uppsoker hon i stallet de hogsta skogs- 

 markerna, pa hvilkas mosstacke hon lagger sina 4 agg, 

 ofta flera km fran narmaste sumpmark. Och detta icke i 

 undantagsfall, utan, atminstone sa vidt jag kunnat finna — 

 jag har undersokt flera tiotal' fall — i regeln! De fall, da 

 bon af denna art verkligen hittats pa myrar eller liknande 

 stallen — sjalf har jag aldrig funnit det pa fuktiga lokaler 

 — skulle jag betrakta som sallsynta undantag.^) En massa 

 andra liknande exompel skulle kunna anforas, men ma dessa 

 vara nog i detta sammanhang. 



Afven vid utredandet af frekvensgraden stoter man 

 har uppe i norden pa mera invecklade forhallanden an annor- 

 stades. Manga faglar upptrada namligen det ena aret i vida 

 storre antal an det andra, och en del arter, som vissa ar 

 aro allmanna, saknas under andra ar helt och hallet. Denna 

 oregelbundenhet i upptradandet har visserligen i de fiesta 

 fall sin orsak i lemmelvandringarna, hvilka stracka sina 

 verkningar icke blott till de arter, som fortara lemlar och 

 darfor folja dem i sparen; men sasom langre fram skall 

 visas, roja sig oregelbundenheter i sa godt som hela fagel- 

 lifvet harstades. Dock finna ej alia dylika fall sin forklaring 

 i denna foreteelse eller veterligen i yttre omstandigheter — 

 riklig tillgang eller brist pa kottar, bar och dylikt — utan 

 i en del fall maste orsaken ligga djupare, uti en hos arten 

 sjalf inneboende egenskap. Sa t. ex. betraffande sidensvansen 

 (Ampelis garriilus). 



Huru svart det under dylika omstandigheter ar, att 

 ratt angifva en fagels typiska hackningsplats och frekvens- 

 grad, inses utan vidare, och ar det darfor forlatligt om 

 personer, som endast en eller par somrar studerat fagel- 

 faunan pa en ort, forvaxla regel och undantag med hvar- 

 andra. For att mildra verkan af eventuella misstag borde 

 med forhallandena mindre val fortrogna forfattare atminstone 

 anvanda ett mindre tvarsakert sprak an hvad nu tyvarr ofta 

 ar fallet. 



M Se harom Finl. Jakttidskrift 1917, sid. 1—11, och har langre 

 fram. 



