Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 44, N:o 7. 179 



vandringarna och riptillgangen. Salunda var ripan ej syn- 

 nerligen talrik fore de senaste tatt pa hvarandra kommande 

 lemmelvandringarna, hvaremot hon tilltog i antal ratt be- 

 tydligt redan efter den forsta och var alldeles enastaende 

 talrik aret efter den senare lemmelvandringen. Sedan dess 

 har hon sakta men sakert aftagit i antal sa att hon nu (1916) 

 ar nara nog sallsynt, (Se harom narmare i kapitlet om de 

 periodiskt upptradande faglarna.) 



Under fortplantningstiden uppehaller sig dalripan of- 

 tast i narheten af mossar och myrar, ehuru boet mera sal- 

 Ian redes pa sjalfva sumpmarken. Icke sallan antraffas 

 hon denna tid afven uppe pa de torra skogsmarkerna och 

 tillochmed uppe pa fjallen, dar jag funnit bon saval i den 

 subalpina som i den alpina regionen. Ehuru ripan under 

 hackningstiden i allmanhet undviker manniskans grannskap, 

 hander det dock stundom att hon bygger sitt bo halt nara 

 i skogstrakter belagna gardar och torp. Salunda har jag 

 funnit ett bo alldeles invid en ganska starkt trafikerad vag 

 endast vidpass 200 meter fran en gard. Detta bo, liksom 

 afven manga andra jag sett, lag alldeles oppet, hvaremot 

 andra varit byggda under buskar, ofta en- eller granbuskar 

 eller storre granar. Agglaggningen borjar redan i maj och 

 kuUen ar fulltalig fore den 15 juni, stundom nagot senare, 

 dock tamligen oberoende af om varen kommit tidigt eller 

 sent. Ripan ar ingen tragen rufvare, hvarfor det ej.sa sal- 

 lan intraffar att aggen under kalla varar forstoras af kolden. 

 Af samma orsak do ofta de spada kycklingarna. 



Under fortplantningstiden ser man ofta riptuppen satta 

 sig i traden, hvilket under andra tider hogst sallan intraffar. 

 Han ar da foga skygg och kommer stundom anda fram till 

 gardarna, dar han tillochmed satter sig uppe pa taken. 

 Varen 1907 — jag bodde da i en enstaka belagen gard — 

 hade jag ofta besok af en riptupp, som mer an en morgon 

 vackte mig med sitt hogljudda kackel. Han hade sin alsk- 

 lingsplats uppe pa min skorsten och var sa oradd att han 

 ej flog bort ens om man med rop eller handklappning for- 

 sokte skramma honom. Det anses har vara ett mycket da- 



