I en liten uppsats „Suomen topohanta" papekar en af 

 vara kynologer, veterinar Johan Briining, hurusom hos 

 hundraser, a hvilka konstgjord stympning af svansen i re- 

 geln verkstalles, icke sallan valpar fodas med naturlig stubb- 

 svans ^). Allmannast ar denna foreteelse hos dobermann- 

 pintschern, en blott nagra tiotal ar gammal ras, och synes 

 stubbsvanskaraktaren bar bero af en nog sa pregnant arft- 

 lighetsfaktor. Salunda nedkom i vart land en med naturlig 

 stubbsvans forsedd dobermann-tik, Lottchen v. Posen, den 

 5 juni 1914 med 5 valpar, af hvilka tvenne vid fodelsen agde 

 en fullstandig stubbsvans, tvenne en vanlig lang svans och 

 den aterstaende en ungefar ^/g kortare svans an den nor- 

 mala. Anmarkningsvardt ar tillika, att de langsvansade val- 

 parna agde en tydlig insnoring pa det stalle, dar svansen 

 i regeln afhugges. 



Af dessa valpar har sedermera en hund med naturlig 

 stubbsvans parat sig med en tik, hos hvilken svansen blif- 

 vit operativt stympad. Resultatet var atta valpar, 6 hundar 

 och 2 tikar, af hvilka halften vid fodelsen var forsedd med 

 lang, mer eller mindre normal, och aterstoden med ut- 

 praglad stubbsvans. Briining uppmatte svansens langd 

 hos valparna vid fyra dagars alder: hos tikarna var den 20 

 resp. 25 mm och hos hundarna 15, 25, 60, 70 resp. 72 (hos 

 tvenne?) mm. Afven i detta fall agde de fiesta langsvan- 

 sade en tydlig insnoring, dar svansen i regeln stympas. Det- 

 samma ar, enligt forfattaren, forhallandet med „Vorstehe^s", 

 ehuru naturlig stubbsvans hos dem ar tamligen sallsynt. 



Bruning meddelar visserligen inga uppgifter ang§- 

 ende svanskaraktaren hos foraldrarna till tiken Lottchen. 



') Suomen Kennelklubin Aikakauskirja 1916, Hft. 2, pag. 99—100. 



