64 Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica III, n. 1. 



sjons omgifningar; ilere af dem upptrada tillika mer eller mindre 

 rikligt i sydligare fjalltrakter. Till deiina grupp hora Disceliuni 

 nudum J Tortida i^uralis, Barbiila rubella, Grimm ia hypnoides, 

 G. fasciciilaris, G. microcarpa och Amhlystegium ijohjgamum. 



E: Subalpina arter, hvilka i mellersta Europa tillhora de 

 hogre bergstrakterna och i dem forekomma mer eller mindre all- 

 mant, men i Skandinavien halla sig till laglandet och der ega en 

 ojemn, mer eller mindre sporadisk utbredning. Sadana aro Astro- 

 phyllum orthorrhynchum, A. spinosum, Timniia austriaca, Bryum 

 Milldenbeckii, Leersia lacinlata, Dicranum schisti, Grimmia pa- 

 tens, G. torquata och Amblystegium Spritcei. 



F: Alpina arter, hvilka i vart har afhandlade omrade upp- 

 trada endast ofvanom skogsgransen och sammansluta sig till for- 

 mationer af samma beskaifenhet som de, hvilka man allmant an- 

 trafFar i den Skandinaviska halfons tjallregion. Dessa aro Poly- 

 trichum hyperhoreum, Oliyotrichum incurvum, Pohlia crassidens, 

 P. commutata, P. cucullata, Dicranum fulvellum och Hypniim 

 ylaciale. 



Hvar och en af dessa grupper iitmarker ett klimat, som ar 

 afvikande fran det, hvilket nu rader i omradet, utom gruppen B. 

 Grupperna A och F antyda ett kallare klimat, gruppen C ett 

 varmare, och grupperna D och E ett fuktigare. Huruvida nagra 

 af omradets sallsynta mossor utmarka vegetationen i ett torrare 

 klimat an det nu derstades radande, kan icke afgoras, sa lange 

 liysslands och Sibiriens mossflora ar fuUkomligt okand. 



Att vid istidens slut en arktisk vegetation herskade pa berg 

 och lagland, ar otvifvelaktigt och antydes afven genom arktiska 

 vaxters fiirekomst ofverallt i omradet (gruppen A). Dessa lem- 

 ningar bilda ingenstades egna formationer. De halla sig till lo- 

 kaler, hvilkas vegetation ar mycket litet foranderhg och hvilka 

 jemforelsevis obetydligt paverkas af sekulara kUmatvexlingar. Fler- 

 talet bebor klippor, nagra halla sig till forsar, kallor och kail- 

 drag. Dessa egenheter i de arktiska reliktvaxternas upptradande 

 antyda deras hoga alder. 



Att klimatet sedermera icke jemnt mildrades till narvarande 

 tid angifves genom furekomsten af de meridionala arterna, hvil- 

 ken furutsatter att ett varmare klimat varit radande an det nu- 



