J. p. Norrlin, Anteckningar ofver FinlanJs Pilosellos, I. 39 



slutligen lios de typiskt furcat?e blott tillfalligtvis uteblir: gransen 

 for de sarskilda kategorierna blir derfor svar eller omojlig att an- 

 gifva. I forening med furkationen pliigar, om ocksa ej alltid, ro- 

 settaxeln afven forliinga sig; detta intraffar stundom, ehiini i min- 

 dre grad och blott under speciela lokalforballanden, jemval hos de 

 enblomstriga formerna. For enkelhetens skull benamnes blom- 

 sterskaftet i deskriptionerna i^edmiculus, afven om forgrening na- 

 gongang skuUe visa sig; de ofrige termerna aro scapiis (nagot 

 oegentlig, morfologiskt raotsvarande en inilorescensgren) och caulis, 

 der en verklig stiingel ar utbildad. 



Antalet blomsterskaft ar hos flertalet 1—3 (allt efter loka- 

 len); ett storre antal, som dock ej alltid framtriider, karakterise- 

 rar i viss man nagra former. Langden af skaften (capitula in- 

 beraknade) vexlar hos komplexen fran 40 till 200 millim. och ar 

 i medeltal omkr. 100 mm.; hos individerna ar den vanligen myc- 

 ket skiljaktig, afven da de vxila pa samma stalle. Langt kon- 

 stantare ar tjockleken, som i manga fall ger goda kannetecken. 

 Till riktningen aro hos en del former skaften alldeles uppriita, 

 hos andra vid basen bildande en belt liten bage och sedan upp- 

 rata och hos aterstoden baglikt uppstigande, som utpragladt f5re- 

 kommer isynnerhet hos manga furcatse. I talrika fall aro hos 

 samma form saviil vertikala som uppstigande exemplar forhanden, 

 beroende pa rosetternas stallning. Som unga aro skaften mer 

 sneda och derjemte bojda. — Fj aliens antal ar 1 eller 2, nagon- 

 gang afven flere; det undre blir stundom storre och bladartadt, 

 antydande da formaga af eller tendons till forgrening. Kanne- 

 tecken, vanligast af ringa betydelse, erbjuda konsistensen iifvensom 

 fiirgen, hvilken i regeln ar starkast under holken och nedat af- 

 tager. 



Indumentet utofvar ett betydande inflytande pa yttre utse- 

 endet, men som kannetecken ar det ofta mycket vacklande. Upp- 

 till, straxt under holken, aro alia skaft i hogre eller liigre grad 

 filtludna samt betlickta med tiitt hopade glandler. Denna tiita 

 bekladnad intager dock endast en kort stracka och glesnar derpa 

 vanligen plotsligt. I tathetsgraden hos glandlerna och luddet iif- 

 vensom i de forras storlek och fiirg gifvas nu i nagra fall kilnne- 

 tecken, men i andra ilro de ater alldeles opalitliga. Samma ar 

 ofta afven forhallandet med borstharen, hvilka pa skaften na en 



4 



