34 Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica II, n. 4. 



som framtrada genoni blandningen af dem, erfordras ett synner- 

 ligen uppofvadt oga, sa mycket mer som desamma till inteiisitet, 

 ton m. m. i detta fall hos samma form aro betydliga forandringar 

 imderkastade *). Anmarkas kan att fargen pa de ofre bladen ai- 

 mer tydlig och utpraglad an hos de mellersta. 



Vid pressning underga fargerna, isynnerhet de gra och bla- 

 aktiga, latt forandringar och blir deras bestamning da langt osak- 

 rare an da plantan ar lefvande. Yissa hos de torra vaxterna 

 framtradande saregna skiftningar (isht i gult) kunna emellertid 

 bli karakteristiska nog liksom nagra andra vid pressning sig yp- 

 pande egenskaper, t. ex. lattheten att svartna. 



Bladformen hos gruppen varierar fran bredt spadlik och 

 omvandt aggrund till aflangt jemnbred; den vanligaste ar den 

 mer eUer mindre omvandt atlanga, eller der langden 3 a 4 gan- 

 ger ofverstiger storsta bredden, hvilken oftast ar ofvan, aldrig ne- 

 danom midten af bladet **). De ofre bladen aro, ss. redan fram- 



*) Bladfargen ingar > alia deskriptioner ofver Pilosellae och tilldelas af- 

 ven af de fleste furf. stor betydelse som kannetecken, mindre dock i denna an 

 ufriga grupper af slagtet. Siirskiljandet af de olika fargerna ar emellertid myc- 

 ket subjektiv, hvarfor ofta motsagande uppgifter patrafFas i beskrifningarna. 

 Det enda sattet att sakert angifva dem vore att i hvarje sarskildt fall hiinvisa 

 till en detaljerad filrgkarta eller • an hellre till fargen hos nagon allmJinnare 

 kJind art af slagtet. Sa langt gorligt iir, skall i foljande deskriptioner sistberorde 

 metod anvandas. 



Enlir vid bruket af de latinska termerna for bladfiirger (grona) ej sallan 

 skiljaktigheter i uppfattningen och beteckningen af dem llro radande, vill jag 

 bar hafva omniimndt, att den rena grona fargen betecknats med viridis eller 

 om den ar liflig och nagot Ijus grammeo-viridis ; da. denna farg ar i nagon 

 ringa man furorenad af andra: virens^ virescens, viridulus. For gragron (eller 

 lokgron) anvandes ordet prasinus och for blaaktigt gron gkmcescens . Anmarkas 

 bor att flere furf. synas uppfatta den gragrona fargen som rent gron eller ock 

 ej skilja dessa farger fran hvarandra. 



**) Ett lampligt och i deskriptioner redan begagnadt satt att bestamma blad- 

 formen bestar i angifvande af langden, storsta bredden och dennes afstand fran 

 spetsen ilfvensom spetsens och basens beskafFenhet. 1 enklare fall bar denna 

 metod i det foljande iifven anlitats och det for korthetens och tydlighetens skull 

 pfi sa slitt att nlimnda dimensioner angifvits genom ett vanligt briik, i hvilket 

 langden ingar som tiiljare och bredden som namnare; efter braktalet iir i deci- 



15 — 20 



maler breddens afstand fran spetsen anford. S^lunda betecknar 0,3 att 



5—6 



bladets langd iir 16 — 20 millim., bredd 5—6 ram. och att storsta bredden ligger 



