32 Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica II, n. 4. 



pa qvarlefvorna af de gamla en ny rosett, ur hvilken blomster- 

 skaften sedermera framskjuta. Denna nya rosett ar i flere af- 

 seenden skiljaktig fran den gamla och en betydande olikhet gor 

 sig dessutom gallande mellan de blad som sammansatta den- 

 samma. Nedifran uppat tilltaga neraligen bladen successivt i 

 storlek till en viss piinkt, da ett aftagande af dimensionerna ater 

 ager rum. I enahanda ordning, om ock ej pa ett alltid motsva- 

 rande satt, forandras vidare forraen, fargen (delvis) och indumen- 

 tet, isynnerhet stjernluddet, hvars tathet gradvis tilltager fran 

 det nedersta till det ofversta. Med anledning af dessa modifika- 

 tioner kunna af ifragavarande blad foljande kategorier sarskiljas; 

 a) de allraiindersta (folia i^rimordialia) d. a. de pa varen forst 

 framtradande, hvilka aro belt sma, till formen vaxlande fran 

 spadlik till omvandt aflang, belbreddade, utan eller med mycket 

 sparsamt stjernludd pa undre sidan samt alltid af Ijiisgron farg 

 (afven da ofriga blad aro bla- eller gragrona); dessa blad, af 

 hvilka 1 a 2 utbildas, bortvissna i regeln tidigt, ofta redan innan 

 blomsterskaften utvecklats; pa dem folja h) de nedersta (f. in- 

 fima)^ som aro nagot storre an de foregaende, breda, trubbiga, 

 mest af spadlik eller omvandt aggrund form, med vanligen ojemna 

 eller smatandade kanter och med tydligt ehiiru tunnt ludd pa 

 undre sidan ; afven dessa forvissna temligen tidigt och i afseende 

 a farg liksom ofriga egenskaper ofverga de i c) de nedre (f. in- 

 feriora 1. exteriora), hvilka redan till dimensionerna aro bety- 

 dande, med kanter liksom foregaende men till formen mer ut- 

 dragna, pa undre sidan (hos de egentl. piloselliform ) bekladda 

 med sammanhangande filtludd, genom hvilket dock bladfargen tyd- 

 ligen framtrader; folja vidare d) de mellersta eller mellan- 

 b laden (f. intermedia), de storsta, vanligen belbreddade eller 

 svagt bugtbreddade, pa undre sidan tatt gra eller hvitludna (neml. 

 som i foregaende fall hos de mer typiska formerna); med hansyn 

 till formen bilda de ofvergang till e) de ofre (f. super iora), som 

 aro nagot mindre, men starkare filtludna och vanligen smalare 

 an de mellersta, fran hvilka de vidare skiljas derigenom att stor- 

 sta bredden befinner sig narmare bladets midt *). Ofvanom de 



*) Dock icke alltid', afven ett raotsatt forliallande eller att de ofre bladen 

 forete en mer spadlik form an de mellersta intraffar ehuru sallan hos vara for- 

 mer; deremot ar fureteelsen allmlinnare hos vissa raedeleuropeiska former eller 

 grupper. 



