158 Merikallio, Oulangan seudun ja Kaakkois-Kuolajarven linnusto. 



tavan Vuorijarveen (Leinonen). Muista pesimapaikoista mai- 

 nittakoon, etta kuulun Pyhankurun lammissakin on uivelo 

 mieluisan olopaikan loytanyt (Leinonen, Salmela). 



Muualla alueella on hernan pesiminen, mikali tunnetaan, 

 harvinaista (satunnaista?) (Kilpivaara, Kurttijarvi Alakitkalla 

 1916) tai perustuvat tiedot vain „ukkojen" entisten runsas- 

 uuttuisempien aikojen muistoihin (Ylijuuma, Ollila, Hauta- 

 jarvi). Monin paikoin pesiminen on tuntematonta (Paana- 

 jarvi, Kitka, Sovajarvi, Kurtti). Muuttoaikoina on siita kylla 

 taallakin, vaikka harvinaisena tavattu. 



Pesansa herna laatii uuttuihin ja haavan ja mannyn 

 liukkuihin. Mahdollisesti se seikka, etta tiedot muutamin 

 paikoin perustuvat vanhoihin henkiloihin, on yhteydessa 

 uuttujen pidon vahenemisen kanssa. Samoinkuin isokos- 

 kelo uivelokin usein anastaa telkalta pesan. (Tammen mu- 

 kaan herna oli yhdessa telkan kanssa Kurttijarvella Kuusa- 

 mossa muninut samaan uuttuun yhteensa 27 munaa). 



Paitsi munittamalla, veroitetaan hernaa vahissa maarin 

 kevaisin ampumalla. Vuorijarvella ammutaan niita joka ke- 

 vat joitakin (esim. kevaalla 1917 Pensonen 3 paria). Hyvaksi 

 sen lihaa kehutaan. 



Muuten on herna „viisas Hntu", joka poikineen piileksii 

 heinikossa ja nousee hadan tuUen maallekin, Koettaessani 

 Vuorijarvella tapaamiani poikueita turhaan, huolimatta mi- 

 nulle edullisesta strateegisesta tilanteesta, saada valokuva- 

 tuksi tulin itsekin huomaamaan poikasten ennentapaamatto- 

 man taidon melkein silealla rannalla havita olemattomiin. 

 Yhden kauniin elokuun paivat kaytin naissa puuhissa, silloin 

 peihkirkkaalla Vuorijarvella. Pyhalammella vajytykseni on- 

 nistuivat hiukan paremmin, ja sain taalla ammutuksikin yh- 

 den poikasen (Yliop. Zool. Mus.) Taalla katosi emakin 

 poikasten mukana jaljettomiin. 



Kun tapasin ensimaiset hernat vasta heinakuun lopulla, 

 en enaan huomannut koiraan kevatpukua, ainakaan selvasti 

 huomattavaa. 



Hernan lentaessa syntyi vinkuna, joka melkoisesti muis- 

 tutti telkan siipien vinkunaa. Varotusaani oli lyhyempi ja 

 karisevampi kuin pikkukoskelolla, nopea „kra-kra-kra . . ." 



I 



