Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 42, N:o 1. 103 



uppnadd aldersgrans successivt bort, standigt ersatta med 

 nya, som slutligen komma att framspringa fran en knolfor- 

 mig, skottalstrande „vedjordstam" ^). En sadan ar med af- 

 sagade grenar och rotter afbildad a bifogad tafia (del III); dess 

 diam. ar 2 dm. Storre bar jag icke lyckats erhalla. Vedrhizo- 

 met tager namligen i sitt inre snart rota, och en ihalighet upp- 

 star; darmed ar en hasselrunna i sin forsta borjan. I dess inre 

 finner man i myllan annu lange tydliga trarester. Allt efter 

 som de aldre stammarna do, griper formultningen omkring 

 sig, samtidigt som nya skott utat forskjuta runnans peri- 

 feri; jag bar dock sett runnor, som vid marken mata in- 

 emot 1 m i diam., dar nagot oppet rum i det inre knappt 

 formarkes. En hasselrunna ar salunda narmast att uppfatta 

 som en enda Individ, med en strax under jordytan utbredd 

 „jordstam", hvaraf bos storre runnor endast spridda peri- 

 feriska delar atersta, fran hvilka nya skott framga. Hassel- 

 runnornas stammar aro ock af en egenartad babitus; de 

 verka grenar ocb icke stammar. De aro kvistfria sa godt 

 som upp mot toppen, dar ett fatal, mest i ett enda plan ut- 

 vecklade spada grenar bara upp det sparsamma bladverket. 

 De afvika salunda fullstandigt fran sadana basselstammar, 

 som exempelvis pa betesmarker tvungits att vaxa fritt eller 

 blott ett fatal tillsamman (jfr s. 109). Stammarna aro i sadant 

 fall mer eller mindre upprata eller oftare snedt uppratt- 

 staende, grofva samt knotiga och vridna; kronan ar tamli- 

 gen allsidigt utvecklad; hojden gar upp till 6 m. Pa Nato 

 bar jag for en 60 ar gammal stam antecknat 5,5 m:s hojd samt 

 en stamomkrets om 43 cm. 



Da landtmannen i syfte att bereda grasvaxten okadt 

 utrymme, gallrar ut lofmarken, far ban ofta ilia fram med 

 runnorna; deras omfang skulle synbarligen annars bli an 

 mer betydande, an hvad nu ar fallet. Ofta ar det ocksa 

 vanskligt att afgora, hvad som hor till en runna och hvad 

 till en annan, synnerligast som de spridda, ororda delarna 

 af storre runnor ofta borja samma periferiska tillvaxt, som 



1) Enligt Lin dm an, op. c, s. 241, 268. 



