Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 42, N:o 1. 117 



sammanfaller med och betingas af fiskets samt framfor allt 

 frakt- och skeppsfartens sjunkande betydelse som forvarfs- 

 kalla. Befolkningen, som ofver hela Aland varit intresserad 

 af sistnamnda, sarskildt under 1860— 80-talen synnerligen 

 gifvande naring, bar blifvit tvungen att soka ersattning ur 

 jorden, och jordbruket, som tidigare i jamforelse med for- 

 hallandena pa fasta landet statt lagt och i stor utstrackning 

 varit endast en binaring, har tagit ett betydande uppsving. 

 Mangen plats, som annu vid tiden for mitt forsta besok pa 



o 



Aland ar 1897 upptogs af vackra, artrika lofangar, har nu 

 sedan manga ar belt och ballet eller till storre eller mindre 

 del varit under plogen. Sa ar exempelvis fallet med stora 

 delar af den vackra Golby: Norrangen i Jomala, enda kanda 

 vaxtplatsen i Finland for Hieracium lacerifolium; med de annu 

 for blott 10 ar sedan nastan fullkomligt ororda, vackra, af 

 botanister sedan langa tider besokta angarna norr om Eckero: 

 Storby, en bland de fa vaxtplatserna i Finland for Epipactis 

 palustris, Herminium Monorchis, Ophrys muscifera och Carex 

 lepidocarpa. Sedan 1903 har den dittills obebodda Bjorko i 

 Lemland, hemvist for synnerligen rikligt forekommande Ce- 

 phalanthera longi folia, blifvit utparcellerad till 4 familjer, och 

 sydligaste delen af den dittills obebodda Slatholm, en af de 

 tre kanda vaxtplatserna i Finland for Vicia lathyroides, upp- 

 latits at en torparefamilj. Under denna tid har afven upp- 

 odlingen af de vackra lofangarna, som upptagit norra delen 

 af Jomala: Mockelo, vidtagit, andra exempel att fortiga. 

 Uppenbart ar, att Alands lofvegetation i stort sedt gar en 

 snar undergang till motes och att atgarder vore nodvandiga 

 for att for framtiden i form af fridlysta omraden radda re- 

 ster af denna vaxtlighet. I betraktande af det stora antalet 

 sallsynta element i den alandska floran, hvaraf en betydande 

 del har sitt hemvist just inom lofvegetationen, ar man redan 

 nu berattigad att fraga sig, huru manga af de arter, som en 

 gang tillhort landskapets lofangar, redan gatt forlorade, utan 

 att af botanister hafva blifvit fortecknade. 



Men manniskans inflytande pa lofangsomradena sparas 

 icke blott i deras uppodlande: det yttrar sig som afverk- 



