Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 42, N:o 1. 137 



II — III; jfr tab. i del III), att denna forekomst snarare be- 

 kraftar an motsager nyss gjorda uttalande. De aro i regel 

 ett fatal, spridda bar och hvar samt af olika alder, visande 

 att deras upptradande skett alldeles tillfalligtvis under for- 

 loppet af en langre tid. De antraffas i regel aldrig inom 

 lofangens oppna rum, hvilkas vegetation tyckes utgora ett 

 hinder for granens uppvaxt, utan nastan standigt i eller vid 

 randen af trad- eller buskgrupper, dar vaxttacket ar glesare; 

 i hassellundarna i det inre af runnorna, t. o. m. i de tataste 

 hasselsnar, De tyckas bar ha storre mojligheter att komma 

 till utveckling; dar grasvaxten afmejas, medverkar val afven 

 det skydd, traden och buskarna gifva mot landtmannens lie. 

 De oppna rummen i hasselrunnornas inre beteckna synbar- 

 ligen i viss grad en svag punkt i lofvegetationens motstands- 

 kraft mot granen; dess battre tyckas, att doma af det ringa 

 antalet granar inom lofvegetationen, utsikterna for granfro 

 att hamna just pa dessa inskrankta sarbara flackar icke 

 vara sa stora. 



Uthardar salunda lofvegetationen under normala for- 

 hallanden segerrikt konkurrensen med granskog, blir forhal- 

 landet ett annat, dar lofangsmarkerna under en langre foljd 

 af ar upplatits till bete. Loftradens och buskarnas skott 

 och telningar afbetas, och lofvegetationens foryngring omoj- 

 liggores, hvilket ju afven i viss grad, men aldrig i samma 

 utstrackning, blir fallet, dar lofangen endast anvandes som 

 angsmark; en under langre tid som betesmark anvand lofang 

 har ocksa i regel att uppvisa endast aldre stammar. Gras- 

 vaxtens standiga afbetande har till foljd, att mossvegetatio- 

 nen tilltager; i mossbadden gro granens fron med latthet, och 

 telningar skjuta fram ohindrade af en hog grasvaxt och 

 utan att skadas af kreaturen, som pa den alandska lofangen 

 fa tillracklig foda fran marken och loftraden. Ej ens fa- 

 ren astadkomma nagot afbrack i granplantornas — lika 

 litet som i tallplantors — utveckling; detta har bl. a. fram- 

 gatt under forloppet af nagra tiotal ar pa Ramsholm, hvars 

 sodra del sedan urminnes tider varit betesmark och sedan 

 decennier anvandts afven till farbete. Pa den bordiga kalk- 



