E 



n onskan att sa grundligt som mojligt lara kanna natu- 

 ren och sarskilt vaxtligheten i den trakt, som man se- 

 dan barndomen vant sig vid att betrakta som sin hembygd 

 har varit uppslaget till de studier, vilka harmed bringas in- 

 for offentligheten. De begyntes tidigt, utan nagon plan och 

 utan avsikt att klarlagga nagot bestamt problem. Forst var 

 det fastlandskusten, som genomstrovades, men sa smaningom, 

 blevo exkursionerna till den botaniskt sa gott som okanda 

 skargarden langre bort allt talrikare, anda tills jag varaktigt 

 slog mig ned i dess mitt. Nu begynte ett mer malmedve- 

 tet arbete, som forst gick ut pa att forteckna alia fanero- 

 gamer, vilka blivit funna pa olika holmar eller okomplexer, 

 sa att nagot sa nar fullstandiga artlistor for envar av dem 

 fingos till stand. Sedermera har jag aven gjort ett stort 

 antal vegetationsanteekningar i avsikt att lara kanna de en- 

 hetliga vegetationstyper, som i skargarden forekomma. 



Sa vaxte smaningom materialet, men klaven till dess 

 behandling erholl jag forst i Uppsala under varldskrigets 

 dagar. Har blev jag bekant med Hults vaxtgeografiska 

 askadning, vilken i Finland ej blivit riktigt uppskattad, men 

 som i Uppsala kring Hults larjunge och van professor Ser- 

 nander samlat Nordens, for att ej saga Europas for nar- 

 varande mest livaktiga och framgangsrika vaxtgeografiska 

 skola. For de uppslag och lardomar jag dar under mana- 

 der av sallspord arbetsgladje och kamratlig samvaro fick 

 emottaga star jag i outplanlig tacksamhetsskuld framst till 

 professor Sernander, vars livliga intresse och klara blick i 

 sa hog grad verka eggande och vackande pa hans omgiv- 

 ning, samt darnast till mina kamrater, docenter och studen- 

 ter, ingen namnd och ingen glomd, vilka underhallit den 



