Allman del. 

 Historisk inledning. 



Vaxtgeografin och vaxtsystematiken aro tvillingssystrar. 

 Sallan har nagon botanist nojt sig med att benamna och 

 beskriva en vaxt utan att samtidigt redogora for var, i vil- 

 ken trakt, pa hurudant stalle han funnit den. Dessa upp- 

 gifter spridda i de gamla systematikernas skrifter aro sa- 

 lunda den floristiska vaxtgeografin s forsta material. Att 

 vaxtgeografin i dessa arbeten intog den tjanande systems 

 ansprakslosa stallning var naturligt; det gallde ju i forsta 

 hand att skaffa reda i det virrvarr av olika vaxtformer, som 

 motte iakttagaren i naturen. Men redan den store Linne 

 faste, sasom Sernander i sin minnesteckning over Hampus 

 von Post papekar, mer intresse vid vaxternas utbredning 

 i forhallande till klimat och och jordgrund an som ur rent 

 systematisk synpunkt hade varit oundgangligt, och han far 

 val darfor uppfattas icke blott som vaxtsystematikens, utan 

 aven geobotanikens fader, for sa vitt denna disciplin syss- 

 lar med systematikens enheter. 



Efter Linne forblev ocksa den floristiska vaxtgeografin 

 lange ensam omhuldad. Det var arterna, slaktena, 

 familjerna, som intresserade. Dels var det deras geo- 

 grafiskt-chorologiska utbredning, som blev foremal for stu- 

 dium, sasom t. ex. i Goran Wahlenbergs Flora Uppsaliensis 

 eller hans Flora Lapponica, dels deras topografiska fore- 

 komst och fysiologiska forhallande till omgivningen, en rikt- 

 ning framst representerad av Schouw. 



Innan jag overgar till en narmare skildring av nagra 

 drag ur geobotanikens utveckling i Norden, sadan den ter 



