38 Widar Brenner, Vaxtgeografiska studier i Barosunds skargard. 



granskogen vara ratt stabil. Denna skogstyp ar dessutom 

 de yngre och over huvud av kulturen starkt paverkade 

 granskogarnas typ. 



Om tallen var det dominerande tradslaget i bergens 

 vegetation, sa spelar den ursprungligen en mycket liten 

 roll i de torra, losa jordarternas vegetation inom skargar- 

 den. Da asbildningar saknas, ar det egentligen endast pa 

 de yttre skaren man finner smarre, nagot sa nar stabila 

 tallskogar. Dessa aro ofta Myrtillus-vika eller Empetrum-rika. 

 Mylocomium -tallskogar, representera alltsa typer, vilka ej 

 sasom naturliga samhallen upptrada inomskars eller pa det 

 narmast liggande fastlandet. Genom de oupphorliga skogs- 

 skovlingarna, som overgatt trakten, har tallen vunnit sa 

 stor terrang, att den, aven om de bergiga standorterna 

 lamnas ur rakningen, torde vara skargardens allmannaste 

 tradslag. De kulturpaverkade, ofta starkt utglesade tall- och 

 blandskogar, som nast tallskogheden pa bergen aro for 

 skargarden mest karakteristiska, fora oftast Calluna eller 

 Vaccinium som dominerande arter i faltskiktet och enen som 

 trogen foljeslagare i snarskiktet. Pa kalhuggen eller brand 

 moranmark upptrada aven ratt ofta rena bjorkskogar. De 

 yttre skarens bjorkskog bildas mest av Betula pubescens, 

 som antar ett lagvuxet och knotigt, om de subalpina bjork- 

 skogarna paminnande utseende. 



En ursprunglig och naturlig lovskogstyp, som annu pa 

 nagra fa mindre flackar inom skargarden finnes i behall, 

 ar den adla lovskogen. Pa friska moran-, mjal- och ler- 

 marker upptrader ekskogen, vilken ar en typisk angsskog 

 med tackande gras och orter i faltskiktet. Den ar for det 

 mesta numera uppblandad med andra, oadla tradslag. Pa 

 standorter nedanom berg, dar humus och detritus i storre 

 mangd anhopats, antraffas sallsynt ortrika lindbestand eller 

 snar av hassel, Ribes alpinum, Viburnum, Lonicera etc., aven 

 de ofta uppblandade med andra trad och buskar. 



Moran-, mjal- och lerstandorter, vilka blivit kalhuggna, 

 men genom bete och slatter forhindrats att ater taga 

 skog, utvecklas, framst beroende pa deras torra eller 



