Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 37, N:o 7. 1 



drag, och ofversvammas dessa hvarje var af varflodet mer 

 eller mindre omedelbart efter islossningen. Da komma afven 

 de platser, dar hostackarne statt, under vatten, hvarvid det 

 dar befintliga „hosmalket", bestaende af utaf sorkar (hufvud- 

 sakligast af agrestis och lemmus) sonderskuret ho, „sorpa", 

 begynner att flyta ned langs vattendragen. Varen 1912 

 kunde man ofta, omedelbart efter islossningen, se stora ytor 

 af alfven betackta af denna sorpa. En del mindre vikar och 

 lugnvattendammar voro sa betackta daraf, att man pa stora 

 arealer ej kunde se en skymt af vattnet. 



Men afven i skogen formarktes deras framfart, ehuru 

 skadan dar dock maste anses vara minimal. 



1 slutet af maj 1911 fann jag atskilliga bon af arten, an 

 i buskmarken, an pa angarne, innehallande ungar i diverse 

 aldersstadier. Bona, som ytterst bestodo af grofre gras- 

 stran (Equisetum, Carex), voro innerst forsedda med ett 

 tjockt, mjukt lag af fint, torrt gras. Bl. a. antraffades sa- 

 dana bon mellan godselklimpar pa angarne. I slutet af maj 

 ar 1912 fann jag omedelbart invid alfstranden ett vinterbo, 

 utanfor hvilket en dod agrestis lag. Boet var synnerligen 

 omsorgsfullt bygt; ytterst bestod det af grofva Carex-strkn, 

 innerst af ett tjockt, mjukt lag af fina grasstran. Detta var 

 ater i sin tur fullt bekladt med har och skinnstycken af 

 Myodes lemmus. Utanfor boets oppning och i forening med 

 detta lag en matta eller platform af har och skinnstycken 

 af c:a 100 mm langd. Boets yttre dimensioner voro: langd 

 120 mm, bredd 100 mm, hojd 120 mm. Ingangsoppningen 

 30 mm i diameter. 



Afven under normala ar torde denna art af alia har 

 uppe forekommande Arvicolidce (altsa icke ens M. lemmus 

 undantagen) vara den allmannaste. Den tycks vara ett ut- 

 pragladt „laglands" (regio subalpina) djur, ty jag antraffade 

 den aldrig hogt uppe i fjallsidorna. S. Ekman skrifver (pag. 9) 

 om dess forekomst i Sarekfjallomradet foljande: „In der 

 Birkenzone war sie also am zahlreichsten, um an der obe- 

 ren Grenze der Grauweidenzone zu verschwinden". Visser- 

 ligen har den afven af nagra forskare anforts t. o. m. fran 



