Acta Societatis pro Fauna et Flora Formica, T. XV, n:o i. 51 



grannsocknen Kiilvia, transporterades hit, sattes i bur och be- 

 finner sig nu, d. ii. pa fjiirde aret af sin vistelse i fangenskap 

 vid lif och helsa. Da en sadan fagel som sumphonan mindre 

 ofta halles i fangenskap, torde ett och hvarje fran dess lif i 

 sadana forhallanden fortjena att omniimnas. — I borjan skygg 

 och otillgiinglig vanjde sig fageln dock ganska snart att bl. a. 

 mottaga foda iir handen och komina fram ur sitt gomstalle vid 

 anrop, tills hon efter par^ tre manader icke blott lart sig att 

 fordraga menniskors narvaro, utan t. o. m. att uppsoka deras 

 siillskap. Hander det nagon gang att fageln genom gardsfolkets 

 bortavaro en langre tid blifvit lemnad ensam, beter hon sig 

 rent af lojligt i gliidjen vid deras hemkomst, utforande de mest 

 lustiga sprang och rorelser omkring dem. I solsken iir sump- 

 honan sardeles fortjust och hon solar sig langa stunder, van- 

 ligen liggande med utstriickta vingar, an pa golf vet, an pa en 

 soffa eller ett bord. Stor fagnad bereder henne afven lamp- 

 sken. En stor del af dagen atgar till badande, i det att fageln 

 badar sig i regel hvar tredje timme (under sommaren skedde 

 det hvarann). Aldrig skulle det handa, att hon ginge till natt- 

 hvila utan att omedelbart forut ha tagit sig ett sista bad. Hon 

 sof de forsta tiderna i en skinnmossa, men utbytte darefter 

 denna liggplats mot en afhuggen grantopp, dar hvilan intages 

 pa de ofversta grenarna i staende stallning pa ett ben. Under 

 senaste hostvinter (1897) skedde ater utbyte fran grantoppen 

 till skinnmossan, hvarvid fageln mycket omsorgsfullt fodrade 

 sin liggplats med till buds staende ho. I forstone fortiirde fageln 

 uteslutande metmask. Men da dessa fodoamnen mot vintern 

 begynte tryta, holl hon till godo med skorp- och hvetebrods- 

 smulor eller bisquits, och slutligen dugde afven kott, bade kokt 

 och ratt, samt olika slag af grotar, i synnerhet bohvete, sa att 

 fageln numera ar allatare. Oroas sumphonan vid sin maltid, 

 visar hon tecken till vrede; hufvudet sanks, den korta stjarlen 

 lyftes uppat och fageln hojer sig pa taspetsarna samt hugger 

 blixtsnabbt efter fingret. Samma atborder visar hon afven, om 

 hon blir varse nagon talgoxe pa fonsterbriidet utanfor hennes 

 fonster. Hvad rosten betriiffar, later sumphonan pa varen och 

 forsommaren nagon gang hora ett egendomligt Ijud, hvilket pa 



