Salix repens. 113 



p. 50, hvilken uppgift citeras atminstone af Koppen Verbr. II p. 276. 

 Uppgiften torde behofva bekraftas. — Ok. p: Must. p. 53; atminstone 

 freqvensen ar oriktig. I Brenn. Obs. upptages arten sannolikt pa grund af 

 Mustonens uppg. fran Kajana, men betecknas riktigt sasom r. 



>Lapponia (Fellman pi. exs.)»: Led. Ill p. 614—615, jfr bl. a. Wimm. 

 p. 114—115 och Beket. p. 591; uppg. beror sakert pa forvexling, jfr Koppen 

 Verbr. II p. 276; afven Fennia (A. Nyl.): 1. c ar oriktigt(se ofvanfor p. 83 not . 



Artens utbredning roaste annu anses ofullstandigt utredd. Malm- 

 grens laga freqvens ar sakert alldeles vilseledande. Anmarkningsvardt ar 

 att, ehuru den i mellersta Sat., sasom Karkku, Kyro etc., ar ganska sall- 

 synt och endast forekomrner i former, som mer eller mindre narma sig 

 S. rosmarinifolia, arten i Kankaaupaa anda fran Jamijarvi gransen till 

 sodra Osterbottens grans forekom i narheten af landsvagen pa olika lokaler 

 i storsta mangd och i de mest olika former, sa att enligt hvad jag pa 

 genomresa kunde doma, den darstades synes vara allman, kanske mycket 

 allman. Detta ar sarskildt af intresse darfore att Kankaanpaa ligger tam- 

 ligen langt fran hafvet. Har ma med anledning af Malmgrens uppgift 

 tillaggas, att Lauren meddelat mig, att han funnit arten i Oa. i Alavus 

 (taml. allm.), Kuortane (ganska allm.), Lapua (har och dar), Seinajoki (t. a.), 

 Yliharma (h. o. d.), Vora, Oravais (t. a.) afvensom-i Om. Xykarleby (fler- 

 stades) och Alaharma (h. o. d.). — Fore 1880 var ater den euda palitliga 

 uppgift, i hvilken arten afven utom kusten upptogs med storre freqvens 

 folj.: »den laga genuina form en forekomrner heist i hafstrakten; den hogre 

 formen ar allmanuare i det inre landet>: Hellstr. (under Om.). Markas ma 

 dock, att den hittills nordligaste fyndorten i Finland, Simo Ylikarppa, ej 

 ligger vid hafvet, afvensom att arten forekomrner i Pudasjarvi. Pa svenska 

 sidan uppgifves den forekomma allmant i sodra delen af Yesterbotten 

 t. o. m. Pitea socken: Backm. & H. p. 250. — I afseende a utbredningen 

 i de delar af landet, som ligga annu langre fran kusten, bor framhallas, 

 att S. rejjens i manga fall forvexlats med nagon annan art, hvarfore det 

 ar skal att formoda det densamma, om an sallsynt, bor finnas pa. ratt 

 manga stallen i det inre af landet. 



Hojden uppgifves for hufvuclarten till 30—50 cm, for var. rosmarini- 

 folia till 30-60 cm: Mela Kasv. Ill p. 301-302. 



I afseende a de olika formerna markes, att hebecarjxi och lejocarpa 

 synas forekomma i ungefar lika ymnighet. Sa aro hvardera tagna pa Al.: 

 Arrh., Finstrom Godby: Arrh. & K.!, afvensom af Hellstrom. Hellstr. 

 uppgifver vidare i afseende a variationen: »for ofrigt ar den mer eller 

 mindre krypande, med mer eller mindre roda grenar, standarknappar 

 och frohus; bladen variera mycket», hvilket afven framgar af bans in- 

 lemnade exemplar. 



Hybrider aro anmarkta med S. aurita, S. caprea, S. cinerea, S. myr- 

 tiUoides och S. vagans. 



Hybriden S. Lapponum X repens uppgifves fran Sverige Pitea, och 



Impressio facta J | 4 1901. 8 



