12 Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, XXI, N:o 1. 



marken voro de mest upplysande, jfr Kihlm. Ber. p. 9 och Kihlm. Pfl. 

 p. 211. Likaledes f ram gar att om ock i Lapp. ross. granen pa fjallen 

 stallvis gar hogre an bjorken, sa bildar dock den senare norr om den forra 

 en sarskild region, hvarigenom Middendorfs uppgift: »Auf der Halbinsel 

 Kola, namlich an der Westkiiste des Weissen Meeres, sehen wir dass die 

 Tanne den Vortritt gewonnen hat» : Middend. p. 586 i betydlig man in- 

 skrankes. Bjorkens betydelse i Eyska lappm. synes annu intill senaste 

 tid stnndom underskattas sasom framgar af folj. citat: »Auf der Halbinsel 

 Kola wird die kontinuirliche Waldgrenze hauptsachlich von der Fichte 

 und nur teilweise von der Kiefer gebildet. Xordlich von der kontinuirlichen 

 Grenze der Fichte und der Kiefer finden wir noch einen schmalen Streifen 

 zusammenhangender Birkenwalder, auf welchen dann die offene Tundra 

 folgt>: Kusnezow i Engler Bot. Jahrb. Bd. 28 (1900) p. 220. (I forbi- 

 gaende ma namnas, att oster om Hvita hafvet enligt. Schrenk Eeise I p. 

 272—273 granen redan vid Kolva gar langre mot norden an bjorken, jfr 

 Schrenk Eeise IT p. 525 o. 526). 



Angaende bjtfrkregionen ma framst anforas Kihlmans yttrande: »Die 

 Birkenregion in Lappland mochte ich somit als eine klimatisch individuali- 

 sirte Einheit betrachtet haben wollen, wo die Fichte aller Wahrscheinlich- 

 keit nach noch wachsen kann, aber wo sie nicht mehr fahig ist, sich durch 

 Samenerzeugung zu verbreiten und dadurch ihre Existenz auf die Dauer 

 zu sichern: Kihlm. Pfi. p. 262—263, se afven Hult Lappm. p. 109—110. 



Bjorkregionen har i den nordligaste delen af vart land en vertikal 

 utbredning af 150 m eller mera, hvaremot denna utstrackning aftager 

 soderut sa att den i sydligaste delen af Li. ar c. 100 m och pa Eaututun- 

 turi endast ungefar 60 in. Ett dylikt aftagande har afven iakttagits i 

 Sverige: A. G. Kellgren i Bot. ^sot. 1894 p. 235 etc. Hult, som upptager 

 bjorkregionens vertikala vidd pa Xattastunturit till 71 m, pa Eaututunturit 

 till 61 m och pa Saariselka till 93 m, framhaller ater att »alla region- 

 grauser nedtryckas ]>a de lagre bergen och rycka uppat pa de hogre, i 

 hvilket senare fall de tillika aflagsnas fran hvarandra, sa. att bjorkregionens 

 vertikala vidd tilltager*: Hult Lappm. p. 109. 



De fa uppgifter angaende bjorkregionens nedre grans, som fore 1888 

 voro mig bekanta fran flora omradet, upptagas i Consp. p. 97 och 98, hvar- 

 jamte Lund Beretn. anfores i » Errata > (i Xotae Consp.) Sedan dess har 

 Hult fran n. 6. Lk. upptagit barrskogsregionens of re grans i medeltal pa 

 Xattastunturit 395, pa Eaututunturit 387 och pa Saariselka" 397 m ofver 

 hafvet: Hult Lappm. p. 109, jfr 1. c. p. 107—108. Vidare har Forstmastar 

 H. E. Sandberg i sin reseberattelse (publicerad i Forstf. Medd. XV, Hel- 

 singfors 1899) p. 136—141 anfort ett stort antal uppgifter om fallens fore- 

 komst saval sasom bestandbildande som i spridda exemplar, hvilka gora 

 att gransen saval for tallregionen som for de enskilda tallarne maste i 



