Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, 23, n:o 6, 93 



de enskilda strana ser man tiitt stiillda SpJiagiiiim-'mdiwider, som 

 varka hiimmande pa utvecklingen af hvenen (ex. 9), hvilken 

 slutligen fo^kviifves. Dess allmanna forekomst pa hvitmoss- 

 arealerna torde diirfor bero endast pa den relativt laga fuktig- 

 hetsgraden. 



EriopJi. angustif. finnes pa flere platser, hvilka emeller- 

 tid alia ligga tamligen langt inat. Dess tathet tilltager likaledes 

 inat. Ju storre tatheten ar hos angsullen, desto mindre ixr den 

 hos Carex aquatilis och afven C. amjmllacea. Troligen hafva de pa 

 Eriophorum rika mossarna bildats ur pa Eriopliorum rika angar. 

 Eriophorum skulle i sa fall infunnit sig samtidigt som Sph. 

 subsec. Da de tre senare arterna i hvitmoss-serien upptradt, 

 skulle C. aquatilis smaningom blifvit iindantrangd, medan C. 

 ampullacea i stallet kommit till heders for att aterigen i sin 

 tur tyna bort. Angsullen skulle hela tiden funnit sig val till 

 ratta. A andra sidan ar det knappt troligt, att angsullen efterat 

 i sadan mangd infunnit sig. 



Comarum finnes nastan pa alia Sphagneterna och alltid 

 rikligt. Dock trifves vaxten icke, den bar svart att vaxa till- 

 rackligt snabbt; dess blad aro ofta oansenliga; bladskaftet ar 

 gomdt inne i hvitmossan och blir svagt och fattigt pa klorofyll. 

 Ofta, kanske oftast, kommer arten icke till blomning, och knap- 

 past ser man mer an 2 — 5 blr. pa samma stand. 



Viola palustris hor icke hem ma pa de bar beskrifna 

 Sphagniim-mdiUoYna, men finnes dock, sarskildt pa sadana, som 

 ligga nagot langre inat. Arten ar stundom mycket riklig, ofta 

 endast spridd. I motsats till krakklofvern trifves den val. I 

 mossan gommes det spada, brackliga bladskaftet fortraffligt, 

 medan de njurformiga bladen pa samma gang stodas och hal- 

 las fuktiga. Pa forsommaren ar orten i full blom. 



Oxycoccus palustris ar karaktaristisk, men finnes dock ej 

 pa alia stallen. Troligen hafva dess fron icke annu bhfvit 

 spridda till alia flackar. Refvorna ga aldrig fran fliick till flack, 

 dessa ma nu vara huru nara hvarandra som heist: den mellan- 

 liggande angen ar alltfor rik pa vatten och dy. Vanligen haller 

 sig tranbarsriset t. o. m. borta fran flackens kanter (ex. 3). 



