Acta Societatis pro Fauna et Flora Fennica, XI, n:o '6. 33 



En af de iippgifter jag hade mig forelagda under resan 

 var att siirskildt aktge uppa lloran i skiirgarden pa omse sidor 

 om Skiftet, hvilket sund, som bekant, antagits som naturhisto- 

 risk grans osterut for provinsen Aland, for att om mojiigt kunna 

 afgora, huruvida denna griins bor bibehallas eller ieke. Innan 

 jag gar att lUtala mig hiirom, torde det likval vara nodvandigt, 

 att forst kasta en blick pa vegetationen och standortsforhallan- 

 dena i niimda trakter. Harvid haller jag det for lampligast, att 

 till forst nagot niirmare taga Brando socken, den ostligaste 

 i Aland, till tals, for att pa sa siitt vinna en utgangspunkt i och 

 fdr jamforelsen med trakterna narmast i oster och vester. Jag 

 gor detta desto hallre, som just Brando skargard blef grundli- 

 gare undersokt ixn nagon annan del af omradet. 



Sasom en blick pa kartan utvisar, utgores hela Brando 

 skargard af ett otal storre och mindre oar, holmar, skar och 

 klippor. Af oarna, elfva till antalet, uppnar ingen nagon mera 

 betydande storlek. Hvad klipporna, klobbarna och stengrunden 

 betriiffar, ha de redan i det foregaende blifvit beskrifna, hvarfor 

 jag genast kan ga ofver att tala om holmarna och oarna. Be- 

 traffande stengrunden kan endast namnas, att deras antal ar 

 ytterst obetydligt och att de niistan alltid upptriida i forening 

 med fasta klippor. 



Sasom redan pa tal om triidens utbredning i omradet 

 namdes, saknar Brando till storsta delen barrskog. Detta ar 

 otvifvelaktigt denna trakts storsta och anmarkningsvardaste egen- 

 domlighet, en egendomlighet som tillika ar af genomgripande 

 betydelse med hanseende till vegetationens samman.^attning. 

 Redan pa afstand, da man nalkas denna skargard, faster man 

 sig vid landets sardeles vid solsken egendomligt Ijusa och blacka 

 fargton sa belt olika den dunkelgrona, niistan svarta fargnyans 

 som i allmiinhet utmiirker vara barrskogsrika skiirgardsholmar, 

 sedda pa afstand. Det ser ut, som om samtliga holmar vore 

 fullstandigt kala, blott bestaende af nakna biirgshojder. Men 

 niir man nalkas dem och smaningom alt tydligare borjar urskilja 

 sjalfva vegetationen, da ser man, att de allra fiesta holmar aro 

 kala endast upptill, nedtill daremot kransade af tata loflriids- 

 dungar. Ju langre in i sjalfva labyrinten af holmar man kommer, 



3 



