2,2 FAUNA OCH FLORA 



vill jag i förbigående nämna, att infödingarna påstå, att babi- 

 anerna vid tillfälle röfva bort små barn. När kvinnorna arbeta 

 på åkern, lägga de gärna sina babies ifrån sig under ett skug- 

 gigt träd för att vara mera obehindrade. Åtskilliga barn lära 

 under sådana omständigheter blifvit stulna af babianerna ocli 

 för alltid försvunnit. 



Det har förut påpekats, att akamba ej äta fisk, därför att 

 fiskarna »äro släkt med ormarna>. Piggsvin och sköldpaddor 

 (om dessa mera nedan) äter man ej heller gärna. Såsom är 

 att vänta af ett jägarfolk, äta akamba för öfrigt nästan alla 

 vilda djur, detta i motsats till sina grannar i väster och syd- 

 väst, akikuyu och massajer, som endast i yttersta nödfall kunna 

 förmås att äta vildt. Den som gör, det anses som en minder- 

 värdig person. Jag erinrar mig en marsch ute i »bushen», 

 miltals från närmaste infödingsby. Den medförda provianten 

 var nästan slut, och vi hade att hufvudsakligen lifnära oss 

 genom jakt. Bland bärarna var äfven en kikuyu, som i det 

 längsta undvek att äta af det fällda vildtet och följaktligen gick 

 halfhungrig flera dagar. Slutligen kunde han dock ej härda ut 

 längre utan, ursäktande sig med att han här var långt borta 

 från sitt land, utom all ära och redlighet, högg han friskt in 

 på en skjuten oryx-antilop. 



Åtskilliga djur ha enligt akambas åsikt den inverkan på 

 pilgiftet, att om man skjuter ett af dem, giftet förlorar all ver- 

 kan på andra djurarter. Som sådana djur har jag antecknat 

 Coke's hartebeest, duikern (Cep/ialop/uis), mullvaden och tam- 

 hönset. Jägare hafva för öfrigt en hel del saker att iakttaga, 

 särskildt då det gäller storvildt, elefant, noshörning o. s. v. 

 Djuren få ej nämnas med det öfliga namnet, det skulle skrämma 

 bort dem, utan man betjänar sig af omskrifningar. Så kallas 

 elefanten vid dylika tillfällen ofta ndee iiguu, »gamla stakar». 

 (Syftar på befarna.) Mycket ofta brukas också ordet »sten», 

 så att t. ex. den som först får syn på en elefant, säger: »Där 

 borta är en sten». Man måste väl uppfatta detta som hörande 

 till, hvad Frazer kallar »den homöopatiska magin»: en sten rör 

 sig ej ur fläcken, och infödingen vill, att elefanten skall lik en 



