NÅGOT OM VÄXTERNA I I)K GAMLA GÖTAI.ANDSLAGAKNA I 25 



Genom Östgötalagen får man ock klart för sig hvarför. I 

 den finnas nämligen bestämmelser om, huru ållonskogen skall 

 fördelas och skiftas genom öfverenskommelse mellan ägarne 

 rörande svinens utdrifvande på ållonbete. Löpa svin in på 

 annans skog, som är skiftad, då skola de intagas o. s. v. 

 Synnerligen betecknande för uppfattningen af värdet af den 

 skörd, som dylik skog lämnade, är Östgötalagens följande be- 

 stämmelse i bygdabalken: »Nu far man på sin rätta väg ge- 

 nom ållonskog [»aldin skogh»] eller nötskog [»nuta skogh»], 

 hemtar i hatt sin [af nötter eller ållon] till hattbandet eller i 

 vante sin till tunifingret, vare [då] saklös, [men] hemtar [han] 

 mera, bote därför 6 öre» — — — . 



Till följd af det värde, som ållon och nötter hade, gifver 

 också Östgötalagens bygdabalk skydd åt ek och hassel genom 

 ungefär följande stadgande: -Nu är skog oskiftad, alla de som 

 däri ega del, de ega saklöst hugga allt utom ek och hassel, 

 hassel må fred hafva.» Och vidare: »Bränner man svedjeland, 

 må man taga sig tillvara att ej bränna ek, bränner man ek, 

 bote därför 6 öre, bränner man tre, bote 3 marker, bränner 

 man tjugo, bote 40 marker.» 



Hasselkvistar brukades enligt Östgötalagen för att utmärka 

 eganderätten till rökar och satar. Västgötalagen återigen näm- 

 ner för motsvarande ändamål videkvistar. 



Med ekvidja- skulle enl. Östgötalagen en träl, som dräpt 

 friboren man, upphängas vid husbondens grindstolpe och hänga 

 tills vidjan ruttnade, om ej husbonden ville erlägga böterna. 



Om nu, såsom ofvan sagts, de bärande träden framförallt 

 skyddades af lagen, så var dock ingalunda den öfriga skogen 

 förbisedd i den. Några vitesbestämmelser äro redan anförda 

 och många andra finnas t. ex. för att förebygga skogseld vid 

 kolbränning, olaga hygge o. s. v. Däremot var man ej små- 

 aktig i vissa nödstillfällen, såsom kan ses af följande ur Väst- 

 götalagen: Åker en man genom annan mans skog och brister 

 axel eller annan stång, hugge saklöst båda. 



Till de skogens produkter, som genom lagen tillförsäkrades 

 ägaren till ensam disposition, hörde ock bast (af lind?), pors 



