Ett extremt fall af uppåtväxande rötter. 



Af 

 Johan Erikson. 



^^^^pj^^pHi® xenipel på uppåtväxande birötter äro icke så 

 '^^Im^w*^ •; sällsynta i naturen, som man tror, oaktadt 

 ; ®^ ^^^^^^ någon säker observation därom icke är an- 

 ||||>LJig^^^ tecknad förrän år 1884, dåden kände framstående 

 KWfff^^^^2 tropikökologen A. F. W. Schimper i Botanisches 

 ^^^"ölfe^^V-^lr-^-- Centralblatt publicerade sin uppsats om Väst- 

 indiens epifyter: Uber Bau und Lebensweise der Epiphyten 

 Westindiens . Hos en viss kategori af detta den tropiska 

 regnskogens förnämsta växtsamhälle fann han rotsystemet om- 

 bildadt till en fågelboliknande komplex, af hvilken hvarjehanda 

 affall under årens lopp uppsamlades, som till sist utgjorde ett 

 humusrikt näringssubstrat, i hvilket fina näringsrötter skickas 

 upp. Det är växter af flera, med hvarandra icke besläktade familjer, 

 som visa en dylik näringsmetod, framför allt vissa Aroidéer 

 och Orkidéer samt ormbunkar. Två år efteråt publicerade K. 

 GoEBEL sitt första rön om de uppåtväxande birötterna hos 

 mangroveväxter, såsom Sonneratia och Avicennia, hvilka äfven- 

 ledes af honom till sin funktion tolkades, då de karaktäriseras 

 som andningsrötter (pneumatoforer). 



Sommaren 1894 iakttogs denna omvända tillväxtriktning 

 hos rötter af mig på rizomet hos Carex arenaria och äfven hos 

 en del andra sandväxter. En publikation om fyndet skedde 

 samma höst i Botaniska Notiser. Följande vår iakttogos dylika 

 uppväxande rötter äfven hos åtskilliga andra växter. 



