134 FAUNA OCH FLORA 



Om nu alltså alldeles full visshet rörande arten aldrig 

 kan nås, så är det dock otvifvelaktigt, att benet i fråga här- 

 stammar från en mindre dykand och sannolikt en arktisk 

 (resp. subarktisk) art. De meddelanden om fyndets läge, som 

 grefvinnan Bielke benäget lämnat, gjorde det sannolikt, att 

 det härledde sig från interglacial tid. Då statsgeologen 

 d:r MuNTHE dagarna efter benets öfverlämnande till Riks- 

 museum skulle företaga en tjänsteresa till Östergötland, bad 

 jag honom om möjligt i förbifarten göra en undersökning på 

 platsen för att utklarera de geologiska förhållandena, och han 

 har därom sedan genom bref lämnat följande upplysningar. 

 »Fyndplatsen är 1,6 km. O t S från Landeryds kyrka och 

 visar cirka 12 m. oskiktad rullstensgrus (hopkördt af land- 

 isen?) på grusblandad skiktad sand, hvilket var det lager, 

 hvari benet enligt upphittaren med absolut säkerhet låg in- 

 bäddadt. (Det kan ej vara tal om något nedrasande!) Där- 

 under ett par fot fin sand på »lera» = moränlera. 



Benet synes alltså efter allt att döma ha legat inbäddadt 

 i grusblandad isälfssand under cirka 11 — 12 m. glacialt grus». 



Då isälfssandskikten, i hvilka benet låg. aflagrades, försig- 

 gick tydligen en afsmältning af isen. Men sedan måste denna 

 ånyo ha ryckt fram och skjutit de ofvannämnda rullstensgrus- 

 massorna öfver isälfssandlagren. Benet inlagrades sålunda 

 under något mellanskede af isperioden. 



