ORNITHOLOGISKA BREF I 55 



botanisten nya bekantskaper bland den fagra blonivärlden bilda 

 färgglada mönster i den af saftigt gräs gröna mattan. Att 

 fåglarna ej heller försummat hörsamma naturens inbjudan märk- 

 tes genast man nalkades denna välsignade nejd. Ett virrvarr 

 af olika fågelläten mötte örat och man stannade i stum beund- 

 ran andäktigt lyssnande till detta Guds lof i naturen. En i 

 denna blandade kör för mig obekant stämma väckte genast min 

 uppmärksamhet, och snart besannades min förhoppning att den 

 tillhörde den fågelart, hvars nya bekantskap var en af drif- 

 fjädrarna till mitt Ölandsbesök, nämligen den hökfärgade sån- 

 garen, Sylvia nisoria. Snart blef jag i tillfälle att ingående 

 studera denna i Sverige så sällsynta sångare. Han uppehöll 

 sig mera i skogens utkant än inne i dess dunkla djup. Hans 

 uppträdande är mera säfligt och så att säga klumpigt än hans 

 mindre släktingars. Han hoppade mera tungt omkring i bus- 

 karna, ej med deras försiktiga smygande rörelser och flög ofta 

 upp i träden, där han ibland i toppen, ibland på någon längre 

 gren långa stunder blef sittande helt öppet utan vidare skygg- 

 het, lugnt exponerande sig som mål för kikaren. Hannen lät 

 dels då, dels då han, liksom S. cinerea, med ibland sig höjande 

 flykt, fladdrade mellan träden, höra sin vackra, om ock något, 

 emot hvad man af hans storlek kunde vänta, lågmälta sång. 

 Denna påminde dels om trädpiplärkans, dels buskskvättans, 

 dels svarthättans (S. atricapilla) hopblandade. Varningslätet 

 utgjordes af ett trumhvirflande t-rrr ej olikt blåmesens. All- 

 deles i kanten af dungen påträffade jag deras bo. Det låg på 

 yttre delen af en hagtornsgren ungefär 1 \ 2 meter från marken 

 täckt af öfverliggande grens löf. Till byggnadssätt och storlek 

 var det likt en trädgårdssångares och innehöll vid mitt första 

 besök två ägg, hvilket antal ökades med ett om dygnet under de 

 tvenne dagar, jag besökte detsamma. Äggen voro gulbruna 

 med matta gråsvarta fläckar i tjockändan. Hannen uppvaktade 

 honan flitigt med artighetsbetygelser, och lyste hans gula ögon 

 klart mot hennes gulbruna. Dessa voro tydligen ett par yngre 

 fåglar, ty hvarken han eller hon hade de riktigt gamla fåglar- 

 nas markerade teckning. Strax intill sjöng en annan hanne 



