EX FÖRSVINNANDE FÅGELSJÖ 171 



Bättre än denna fragmentariska beskrifning kan kartan 

 från 1905 visa mossarnas och vegetationens fördelning och ut- 

 sträckning. Den väst- eller sydvästliga utbredningen är ingen 

 tiniallighet. Den utgör tvärtom ett karaktärsdrag i träsksjöar- 

 nas topografi i allmänhet och beror på, att dessa strandom- 

 råden ligga i lä för de förhärskande västliga ocii sydvästliga 

 vindarna, hvarigenom tillväxten här kan fortgå bättre och mera 

 ostörd än på andra ställen, som få motta vågornas angrepp. 



I Hornborgasjön kunde man få bevittna, hur transport ägde 

 rum af växter ocii annat material genom stormarna från öfver- 

 tlödet i sydväst till de fattigare motsatta delarna af sjön. Stun- 

 dom hände det t. o. m., att någon flytholme kom i drift och 

 landade med sin videbuske på stränderna i nordöst, och äfven 

 näckrosrötter och algmassor drefvos härifrån till andra ställen. 



Tydligtvis inverkade vegetationens utbredning på fågellifvets 

 fördelning. Rikast utvecklade sig sjöns egendomliga växt- och 

 djurlif i söder. Men den olikhet, vegetationen och djupförhål- 

 landena företedde, gjorde det å andra sidan möjligt för vissa 

 fågelarter, som fordra öppnare vatten och strandområden, att 

 trifvas i denna grönskande sjö. 



Terrängförhållandena ge i första hand sin prägel åt det 

 stora perspektivet i ett landskap. På den västgötska slättbyg- 

 den låg denna sjö som en rörlig blå yta, som knappast åt nå- 

 got håll tycktes vilja riktigt hejdas af skogar eller höjder utan 

 i stället sträfvade att breda ut sig öfver väldiga mader och 

 mossar. Hela denna öppna vattenbädd i ett öppet landskap 

 hade på afstånd något kallt och nästan kargt öfver sig, liksom 

 kände man träskens fuktiga dimmor breda sig omkring en. 

 Men så var också ödemarksstämningen äkta, när man trädde 

 ut på kärrmaikerna och den egendomliga träskdoften omgaf 

 en och man icke såg något vatten mera, endast starrklädda 

 ängsmarker så långt blicken nådde. Marken började gunga 

 under en och snart nog fann man sig nödd att vända om. 



Stötte man åter från land i ekstocken, från de få ställen, 

 där detta var möjligt, och färdades ner mot de södra säfbäl- 

 tcna, kom man till en helt annan natur. Långt lyckades man 



