184 FAUNA OCH FLORA 



aldrig undergått, men som till sina verkningar här icke är nå- 

 gonting rent tillfälligt eller öfvergående. 



Det är tydligt, att en så hastig förvandling, som strand- 

 områdena undergingo genom vassarnas förskjutning upp på 

 land, hvarunder sjön uppgrundades alltigenom och arealen i 

 sydväst öfvergick till gräsbeväxt mark, måste i ett slag omöj- 

 liggöra existensen för icke få af sjöns värdefullaste och mest 

 karaktäristiska fåglar. 



Säfsdngare?2 är en af dem, som icke passa och icke heller 

 kunna förekomma annat än på den speciellt utrustade fläck af 

 jorden, som naturen anvisat dem. Där bladvassen vajade öfver 

 grundt vatten eller starren sköt upp öfver vattendränkt dy, 

 där fanns han icke i tio- men i hundratal. 



Under sista hälften af juni och början af juli månader för- 

 nams i sommar icke ett ljud från någon säfsångare. Den hade 

 fullständigt utrymt sjöns bladvassbälten. Förr hördes under 

 hela juni och en stor del af juli månader en, man vore frestad 

 säga, ständig kör af säfsångare, ty de sjöngo både dag och 

 natt i alla hörn af sjön, ifrigast t. o. m. under dygnets mörka 

 timmar och i soluppgången. Detta blir sammanlagdt ett icke 

 ringa antal strupar, som nu tystnat i denna sjö. 



Af största betydelse voro vassens vattenfyllda gömslen för 

 andfåglarna. Säfarealens gläntor i sydväst, där näckrosornas 

 blad vimlade af småkryp och äfven nate fanns i mängd, ha 

 förut framhållits såsom ett ständigt tillhåll för mycket ansen- 

 liga andflockar. Sedan vassfälten öfverhufvud gjorts otillgäng- 

 liga för änderna, har sjöns öppna vattenyta blifvit samlings- 

 platsen för hvad som finns kvar. Därjämte existerar emeller- 

 tid ännu en mosse med en mindre sjö, belägen tätt invid Horn- 

 borgasjön, den s. k. Hjortronmossen, där skaror särskildt af 

 drt- och krickänder gärna uppehålla sig. Dessa sågs under 

 sommaren sträcka ute öfver Hornborgasjön. 



De stora flockar af gräsänder, till största delen drakar, 

 som under sommaren höllo till i sydväst, stodo icke mer att 

 upptäcka. Den värdefulla briinanden {Nyroca ferina L.), förr 

 ingalunda sällsynt, fanns kvar endast i få och spridda individ. 



