EN FÖRSVINNANDE FÅGELSJÖ 1 87 



vissa lokaler kring sjön, där hon fanns förut, likaså grönbenan, 

 medan vipan vandrat ut på den torrlagda gräsbeväxta dymar- 

 ken, hvarhelst någon sådan uppstått. Hon är fortfarande sjöns 

 allmännaste vadare. 



Jill sist skönjer man redan nu, hurusom vissa andra kärr- 

 fåglar börja eröfra dessa sträckor, som vunnits af sjöbottnen, 

 och vissa land- och kulturfåglar dem, som torrlagts af sump- 

 markerna. 



Nyss nämndes tofsvipan, som är den första att taga den 

 tufviga gungtlyn i besittning. Här infinner sig snart äfven gul- 

 ärlan och kärrsnäppan, och längre upp, på den torra delen, 

 komma lärkorna. På några ställen, där små enbuskar hunnit 

 växa upp, sågs äfven bnskskvättan. 



I stort sedt är det likväl ännu så länge vattenfågellifvet i 

 motsats till de egentliga sumpmarkernas fågellif, som undergått 

 en genomgripande förändring under de sista åren. Därigenom 

 har det väsentligaste, det för sjöns fauna mest karaktäristiska 

 elementet, gått sin undergång till mötes. Medan det förr en- 

 dast var sumpmarkernas fågellif, som i någon mån plundrats 

 af plog och harf, under det att själfva sjöområdets fåglar i stäl- 

 let ökats, är det nu dessa senare, d. v. s. vattenfåglarna, som 

 trängts undan och till stor del försvunnit genom vattenminsk- 

 ningen och den därmed sammanhängande förändringen af vas- 

 sarnas och strändernas läge och beskaffenhet. 



Förut har blifvit sagdt, att fågelvärlden betyder mera än 

 den öfriga djurvärlden för det lefvande intryck ett landskaps- 

 sceneri förmår gifva. Bättre syn för sägen skulle man icke 

 kunna välja än Hornborgasjön. Den, som under åratal blifvit 

 van att redan i föreställningen associera en mängd ljud och 

 syner till denna natur och en dag i sommar besökte sjön. 

 kunde icke undgå att erfara den saknad och tomhet, som en- 

 dast döden bringar, där lifvet förut pulserat och blomstrat. 

 Förr uppfyllda af en sällsam kör af röster från hundratals 

 strupar, stodo vassarna nu dödstysta, utslocknade på både rö- 

 relse och ljud. På sjöns vattenyta syntes icke en näckros, 

 men öfver stora områden utbredde sig en naken dy, där inte 



