SKARFKOLOXIh.N PA I.OBAU 223 



märkes, att skarfkolonier i Tyskland äro sällsynta. Det synes 

 sålunda i Europa liufvudsakligen vara längs Donau, som man 

 i våra dagar kan få en föreställning om det intressanta lifvet 

 i en större dylik koloni, i hvilken det alltid går mycket lifligt 

 och högljudt till i motsats till den högtidliga tystnaden i en 

 grålrägerkoloni. Det kan ju därför vara på tiden, att en dy- 

 lik koloni afbildas i en tidskrift, så att dess utseende räddas 

 åt eftervärlden. Den reproduktion af den ena af dessa fotos, 

 som illustrerade min reseskiss i Svenska Dagbladet i juli 1902 

 »En ångbåtsresa mellan Wien och Buda-Pest», var gifvetvis icke 

 riktigt lyckad. 



Med smärta mottogs i den ornitologiska världen underrät- 

 telsen om försvinnandet af den sista stora ungerska hägerkolonien 

 till följd af kärrtraktens uttorkning för några år sedan, det s. k. 

 Neusatzer Ried, på magyariska kalladt Ujvidck. Det storartade 

 fågelsamhället blef dock före sin undergång skildradt af R. Berge 

 i Cabanis Journal för år 1902: »Die Vogelsiedlung des Neu- 

 satzer Riedes». Några afbildningar däraf torde icke existera. 

 Vid mitt besök i den ungerska centralen för ornitologi före- 

 slog föreståndaren, d:r Otto Herman, mig alternativt att resa 

 till Ujvidek, men jag föredrog, tyvärr får jag väl säga, hans 

 andra förslag Hortobagy-pusztan. 



Till sist vill jag efter C. A. Westerlund anföra ett exem- 

 pel på skarfvens ovanliga förmåga att föröka sitt släkte, när 

 omständigheterna äro gynnsamma. »Våren 1812 kommo 4 par 

 till en stad i norra Tyskland, slogo sig ner i en bokskog nära 

 stranden, fördrefvo några hägerfamiljer och togo deras bon i 

 besittning, häckade 2 gånger under sommaren (hvilket de göra 

 i Tyskland) och lämnade trakten med sina ungar på hösten. 

 Hvarje år återkommo de, och redan i juni 1815 uppskattades 

 de häckande paren till 7,000. Relata refero, ty det är sanno- 

 likt, att nya kolonister årligen tillkommit.» 



