LriTKRATUR 237 



lar renflugan, dock torde nosbromsen förut vara användt som 

 svenskt namn. Detta är dock en bisak, men förf. säger om den 

 (p. 190): »Äggläggningsmetoden synes ännu vara obekant». Nu 

 är emellertid denna art \ivipar och lägger ej ägg, utan framföder 

 smä lefvande larver och enligt lappars samstämmiga utsago sker 

 detta så. att tlugan Hyger framför renarnes näsborrar och »sprutar^ 

 in larven i dessa. — En annan anmärkning gäller det namn, som 

 förf gifvit den orientaliska kakerlackan (Periplaiicta oricntalis L.) 

 nämligen »torraka»(-n) pl. torrakor . Sannolikt är detta en för- 

 vridning af det ryska namnet för kakerlacka, som införts i Finlands- 

 s\enskan, nämligen >;tarakan», pl. »tarakaner». Detta namn låter 

 ju väl använda sig för kakerlackor, om man så vill, men torraka 

 har redan en helt annan betydelse i vårt språk, nämligen ett torrt 

 träd i skogen. 



Dessa små anmärkningar kunna ju do( k ej förringa den ifråga- 

 varande bokens värde. Den bör säkerh'gen finna många intres- 

 serade läsare och mången torde äfven \ ara tacksam för de råd, som 

 gifvas rörande efterhållandet af ovälkomna och obehagliga snylt- 

 gäster. Vi skulle också kunna afsluta denna lilla anmälan med att 

 omtahi ytterligare ett ej omnämndt, men i lämpliga fall ej förakt- 

 ligt skycldsmedel mot mal, nämligen vanligt koksalt. 



E. L. 



Brehms Ticrlcbeii, Die Säiigeiicrc Bd. II. Nagciiere \on Lud\-. Hkck, 

 Robbeu von M.ax Hilzheimer. Leipzig, Bibliogra{)h. Institut 

 1914 (654 sid., 15 ftirgtaflor, 4 planscher i svart samt 94 fotogr. 

 bilder pä planscher förutom 30 textbilder). 



Sedan någon tid föreligger ånyo ett band af detta berömda 

 verk. Denna gäng har arbetet fördelats så, att Prof. Hf.ck l)ear- 

 betat gnagarne, som upptaga arbetets största del (576 sid.), under 

 det att Dr. Hilzheimer fittt själhundarne på sin lott. I populär 

 skrift torde aldrig gnagarnes ordning fått sig tillmätt ett så stort 

 utrvmme, men om man tänker på denna däggdjursgrupps kolossala 

 formrikedom och äfvenledes på dithörande arters stora ekonomiska 

 betydelse både i godt och ondt, så bör ju detta ej väcka någon 

 undran. Äfvenledes bör man komma ihåg gnagarnes ofantligt 

 mångsidiga tillpassning till olika biologiska förhållanden. Vi träfta 

 ju gnagare på den arktiska tundran, som större delen af året är 

 frusen och täckt med snö likaväl som i tropikernas solglödgade och 

 nästan vegetationslösa öknar. Gnagare finnas, som äro hemma så- 

 väl i trädens kronor som under jorden eller i vattnet. Och öfver- 

 allt visa de en mångsidig utbildning och ett tillvaratagande af exi- 

 stensvillkoren som knappt någon annan däggdjursgrupp. Från män- 

 niskans ståndpunkt äro tyvärr de flesta gnagare skadedjur af vida 

 allvarligare slag än t. ex. rofdjuren. Öfverallt, där åkerbruk drif- 

 ves, tages en betydande tull af råttor, sorkar, hamstrar, sislar, jord- 

 ekorrar, gopherrättor, piggsvin, kaniner m. ti. Ja, vi veta ju, att 

 vissa gnagare kunna föröda hela landsdelar och göra dem i det 

 närmaste obeboeliga. En del gnagare såsom t. ex. harar utgöra 

 mångenstädes ett skattadt villebråd, men äfven de kunna urarta 



