206 FAUNA OCH FLORA 



rakare näbb än öfriga spofvar och äfven kortare, så att den ej 

 var längre än tarsen, var tämligen liten. Fågelns hela längd 

 var blott 350 mm. och dess vinglängd 200 mm., under det att 

 såsom till jämförelse må framhållas, motsvarande mått för 

 vår småspof äro omkr. 439 och 240 mm. Till sin färgteck- 

 ning var den tämligen lik alla andra spofvar i allmänna drag, 

 men skiljer sig dock från alla därigenom, att handpennorna på 

 innerfanet voro enfärgade utan ljusa tvärband och axelfjädrarne 

 rödbruna eller kanelbruna med mörka tvärband. Den fanns 

 en gång längs hela Nordamerikas atlantiska sida, men var ej 

 egentligen en strandfågel, utan uppehöll sig hellre på ängar, 

 odlade fält o. s. v. Den liknade sålunda till sina vanor rätt 

 mycket Ijungpiparne, med hvilka den ofta sällskapade. Dess 

 stora olycka var, att dess kött var så välsmakande. Trots 

 sin jämförelsevis ringa storlek blef den därför utsatt för en 

 intensiv förföljelse och sköts ned i massor. Dess talrikhet i 

 forna dagar framgår bl. a. af en sådan uppgift som följande, 

 lämnad af en amerikansk förf. Forbush. Omkring 1872 var ett 

 rikt sträck af dessa fåglar vid Cape Cod och Nantucket. De 

 träffades öfverallt och oerhörda mängder dödades. Man kunde 

 få köpa dem af pojkar för 6 cents stycket. Vid denna tid dödade 

 två män dylika fåglar till ett värde af 300 dollars. — Sålunda, 

 om de ej fmgo mer betalt än pojkarne, skulle de alltså ha 

 mördat ej mindre än 5,000 eskimåspofvar! Det är ju ej under- 

 ligt, om det går utför med stammen på sådant sätt, då spof- 

 varne aldrig lägga mer än 4 ägg i kullen. Följden uteblef ej 

 heller. 1908 sade en annan amerikansk ornittholog, att eskimå- 

 spofvarne och Ijungpiparne på 50 år minskades med 90 procent, 

 och på de allra sista 10 åren hade af återstoden omigen 90 

 procent försvunnit. Samma år yttrade den ofvan citerade For- 

 bush, att enligt hans mening eskmåspofven var praktiskt taget 

 utrotad, ty på 1900-talet ha blott ett fåtal exemplar iakttagits. 

 De sista två exemplaren, som man hört talas om, skötos i mars 

 1911 vid Waco i York county, Nebraska. Därmed hade denna 

 art funnit samma tragiska öde som vandringsdufvan — en 



