NORDAMF.RIKANSKA FÅGLAR SOM UTROIAIS 267 



följd af människors snikenhet och dumma ödslande med natu- 

 rens tillgångar! Liksom flertalet småvadare sträckte denne 

 spof sin flyttning mycket långt söderut. Riksmuseum har där- 

 för erhållit ett exemplar från Buenos Aires, skjutet 1891 af 

 kapt. KuLi.BERc, men intet finnes från Nordamerika. 



Den sjätte nordamerikanska fågelarten på dödslisan är den 

 lilla vackra Carolinapapegojan (Conuropsis carolinensis Lin.). 

 Ja, d. v. s. af den tinnes eller fanns för omkring ett år sedan 

 omkring ett 10-tal lefvande exemplar i nordamerikanska zoolo- 

 giska trädgårdar, men dessa häcka ej, och i vildt tillstånd är 

 den, så vidt man vet, nu utdöd eller rättare utödd. Den fanns 

 dock fordom från Mexikanska viken upp till New York, Ohio, 

 lowa, Nebraska och västerut till mellersta Colorado och östra 

 Texas. De sista man hört talas om i det fria, var en liten 

 flock på 13 fåglar, som sågos i närheten af Lake Okeechobee 

 i sydligaste Florida 1904. 



Carolinapapegojan hade pannan, tyglarne och trakten kring 

 ögonen orangeröda, hufvudet för öfrigt och halsen gula, vingbukten 

 och handlofven orangefärgade, hela den öfriga fjäderdräkten grön. 

 Dessa vackra fjädrar gjorde den eftersträfvad af sådana fjäder- 

 jägare, som sökte för snöd vinnings skull tillfredsställa damer- 

 nas modenycker. Den var äfven omtyckt som burfågel och 

 fångades för detta ändamål på sådant sätt, att en korg eller 

 en håf sattes för utgångshålet till boet, när fåglarne voro inne. 

 I sydstaterna åts den också af befolkningen, och ej få af dessa 

 vackra fåglar ha fått vandra i grytan. I den nordligaste delen 

 af sitt utbredningsområde decimerades den kanske också genom 

 skjutning, när den besökte fruktträdgårdarne Stort afbräck 

 gjorde äfven skogarnes uthuggande i de mellersta och södra 

 staterna, ty den var en utpräglad skogsfågel. Men i klimatiskt 

 hänseende var den fullt härdig. Den var stannfågel öfverallt 

 inom sitt område och uthärdade utan svårigheter den stränga 

 vinterkölden och snöstormarnes våldsamhet. Detta är ju en 

 biologisk egendomlighet, som man ju ej sätter i förbindelse med 

 sådana söderns barn, som vi vanligen tänka oss papegojorna 



