NÅGRA ANTECKNINGAR KRAN SKANSENS ZOOLOGISKA 1 RÄDGARD 275 



sarna kommit, skulle dessa få komma i själdammen och Jakob 

 flyttas upp i bassängen i närheten af Bredablick. — Nå, dam- 

 men tömdes, och vi firade ner diverse attiralj, transportbur 

 m. m., och Jakob beskådade förberedelserna med stort intresse. 

 Under dessa var jag nere i dammen och gaf en del anvisningar 

 för hans indrifvande i transportburen, hjälpte väl äfven till 

 något härmed. När gråsjälen sedan kommit till sin nya plats, 

 var han som bortbytt. Så fort han där fick syn på mig, dök 

 han ögonblickligen ner igen. För att öfvertyga mig om, att 

 detta ej blott var tillfälligt, gömde jag mig flera gånger bakom 

 det närbelägna kumlet vid loburen. Han kom så småningom 

 upp, tittade med sina stora ögon, höjde på kroppen öfver vatten- 

 ytan, spejade rundt omkring, och, då allt syntes lugnt, började 

 han simma som vanligt i ytan. När han så för ett ögonblick 

 dök ner, reste jag mig och — plask, var han försvunnen igen! 



Efter hvalrossarnes ömkliga slut fick Jakob åter komma 

 ner i själdammen. Hans glädje då var omisskännlig. Han 

 simmade omkring så att vattnet forsade högt öfver bräd- 

 darne. Men mig tyckte han till en början lika illa om. Jag 

 talade dock alltid till honom, och under årens lopp kom det 

 därhän, att han åtminstone ej visade vare sig fruktan eller vrede. 



I våras flyttades han åter upp i förut nämnda bassäng, 

 och denna gång tog han det med ett visst jämnmod. Och under 

 de månader, han då vistades där, voro vi om ej vänner, så 

 dock ej motsatsen. När han nu i höstas åter fick flytta till- 

 baka, var själdammen ny reparerad, och genom sidornas cemen- 

 tering hade möjlighet nåtts att få dubbelt så mycket vatten i 

 dammen som förut. Detta tycktes han i hög grad sentera, och 

 det var med synbart välbehag han for omkring i sitt gamla 

 hem. — Nu i december ha vi blifvit goda bussar igen. Då han 

 på afstånd får se mig, hoppar han högt i vattnet och visar 

 alla tecken till glädje, då jag talar till honom. För en fjorton 

 da'r se'n kom jag vid sjutiden på morgonen upp till själdam- 

 men. Ingen Jakob syntes till och vattnet rörde sig icke. En 

 stund, som nog syntes mig längre än den i själfva verket var, 

 förgick. Så där ja , tänkte jag, »nu är det slut med Jakob». 



