FAUNA OCH FLORA 



ningen af svart kis göra de ett mörkt och ovänligt intryck. 

 Sjöar och sumpmarker äro betäckta med väldiga vassar, det 

 är vår vanh'ga Phragmites communis, som här öfverallt står 

 3—4 m. hög och mer än tumstjock nedtill. Af dem byggas 

 både hus och gärdesgårdar (längs Araxes och Kura på Mugän- 

 stäppen ser man hela fiskarbyar, byggda af vass), men fram- 

 för allt tjäna de som tillhåll för ett rikt djurlif. Detta sär- 

 skildt under vintermånaderna, då Talysch är uppehållsort eller 

 genomfartsland för allt, hvad flyttfåglar heta mellan Kaspiska 

 hafvet — Wolga — Ishafvet och från Kaspiska till Svarta 

 hafvet. Endast de ömtåligaste flytta ända ned till Persien, större 

 delen vadare och simfåglar stanna i Talysch's morzi och Mugåns 

 saltsjöar. Under den tiden är Talysch naturligtvis ett sann- 

 skyldigt Eldorado för ornitologer. Stannfågelfaunan är ej på 

 långt när så rik; när vi nu kommo i midten af april, voro 

 flyttfåglarna redan sin kos och den »döda säsongen» hade in- 

 trädt. Hvad som emellertid äfven nu imponerade ofantligt, 

 var det enorma individantalet. — Reptiliefaunan var mycket 

 fattig på arter, men så mycket rikare på individer; diken, bäc- 

 kar och sjöarnas vasskanter formligen vimlade af sköldpaddor, 

 som plumsa i vattnet vid annalkande fara, ofta syntes hela 

 stränderna ramla i vattnet, så betäckta voro de af sköldpaddor. 

 Mycket talrika voro också vattensnokarna och den kaukasiska, 

 strimmiga smaragdödlan (Lacerta viridis var. strigata Eichw.) 

 höll till öfverallt, där det var något så när torrt. Den vanliga 

 scheltopusiken (Ophisaurus apus Fall.) var naturligtvis öfver- 

 allt talrik, ofta i jätteexemplar. I skogarnas snår ännu ett 

 par snokarter och ett par mindre ödlor — och reptiliefaunan 

 är genomgången! — Däggdjursfaunan är märkvärdigt nog 

 kanske ofullständigast känd, både på vildfåren i bergen och 

 hjortarterna är man ännu osäker; af rofdjuren lär väl kungs- 

 tigern numera kappt gå öfver ryska gränsen, men pantrarna 

 lära ej vara alltför sällsynta. Vidare talade man om en svart 

 vildkatt, men skjuten är ännu ingen, alla dessa rofdjur låta 

 sig svårligen jagas annat än på vintern. Björnarna lära vara 

 allmänna och allra allmännast äro schakalerna, som tjöto 



