Ett dufhökbo, 



'^m^ 



för Tauna och Flora 



Af 



Bengt Berg. 



[iidra dufhökar, som jag haft förmånen att stifta 

 bekantskap med, ha vanligen haft det starka 

 i^-^i^l/o ^ "^(^ drag af människokännedom, som fört dem 

 utom räckhåll för en kamerajägares redskap. 

 ^■: Antingen de nu oväntadt uppträdt såsom väl- 

 'S5^-~^^.komn3. »örndrakar öfver skygga rapphöns, 

 eller de med gälla lockläten gjort sig osynliga i det granhult, 

 där deras ungar suttit gömda i de täta träden, så ha de alltid 

 visat en utpräglad brist på förtroende för min omedelbara 

 närhet. Jag erinrar mig, att jag bland alla tänkta föremål 

 för kamerajakt ofta gjort upp små teorier öfver skygga dag- 

 roffåglar och möjligheten att komma dem inpå lifvet, och där- 

 vid har dufhöken alltid hägrat såsom den skyggaste — däri 

 inbegripet den listigaste. Jaktfalken delade hedersplatsen med 

 honom, (kungsörnen vill jag nu inte tänka på), men sedan jag 

 helt oförmodadt kom på en jaktfalkhona, som höll på att 

 kläcka i snöstorm, och fick henne på plåten, just när hon slår 

 öfver mitt hufvud, stod dufhöken ensam kvar som det oupp- 

 nåeliga. 



Nu är det inte min afsikt att säga, att jag med den vid- 

 fogade bilden »dufhökhona på nästet» nått hela min förmätna 

 önskan beträffande dufhöken. Hennes bröstfjädrar på bilden 



