KTI' DUKHÖKIiO 29 



Att hon skulle komma tillbaka, tog jag för gifvet. Jag 

 steg upp i ett närliggande träd och fäste kameran maskerad 

 på en lämplig punkt. Så spände jag slutaren, drog en hundra 

 meters ledning med mig bort igenom skogen så långt jag 

 kunde se boet klart och lade mig att vänta med en lång kappa 

 till täcke. Turi fick med buller och bång taga vägen utför 

 sluttningen. 



Helst skulle jag velat taga en dag på mig och göra nå- 

 got extra på ett så lämpligt ställe, men vi hade ondt om mat 

 och tid. 



Det var kallt, där jag låg i snön, och jag vågade inte röra 

 mig af fruktan att skrämma hökarna, ty, att bägge voro 

 närvarande, hörde jag af deras lockrop borta i sluttningen. 

 Plötsligt lockade en af dem starkt och ihållande, jag hörde, 

 hur det kom närmare hastigt, och så kommer den lille fine 

 hanen fram och slår upp på en öppen plats inte tjugu steg 

 ifrån mig. 



Aldrig glömmer jag den dufhöken. Han satt på en kull- 

 fallen gammal fura, hvars nakna vridna grenar påminde om 

 någon slags väldig förhistorisk hornkrona. Snötäcket omkring 

 glittrade i solskenet, de friska furugrenarna lyste mörkgröna 

 som bakgrund, och den lille vackre höken satt stilla som en 

 tafla. Hans ben och fötter voro klargula, och bröstet hade de 

 fma skarpa ränder, som endast den höga åldern förlänar. Så 

 kom det en skugga glidande öfver marken bakom honom, ho- 

 nans gälla lock blandade sig med hans, och med en snabb 

 vändning kastade hanen sig ut från grenen och följde lekfullt 

 jagande sin maka bort mot boet. 



Jag var så häpen öfver fåglarnas ringa skygghet och så 

 betagen af deras uppträdande, att jag höll på att glömma ka- 

 meran, men jag hann se en skymt af honan, när hon slog 

 upp i boet, och i förmodan, att hon ännu stod på bokanten, 

 gillrade jag af. 



Bilden visar, att hon redan stod inne i boet och att krop- 

 pen delvis är dold af riset. Men detta visste jag ju först se- 

 dan — och vi hade lite mat och ondt om tid. Jag hann bara 



