50 FAUXA OCH FLORA 



timra deras gemensamma bostad och förse hela samhället med 

 föda och allt livad till lifvets nödtorft hörer. 



Ej under att människan hyser aktning obh respekt för 

 dessa små varelser, en respekt, som stundom gränsar till skrock 

 och rädsla. — Att ofreda myrorna eller förstöra deras stack 

 skall, enligt folktron, medföra samma följder för gärningsman- 

 nen som om han rifver ned svalors bon, dödar spindlar och 

 dylikt. Olyckor och motgångar blir följden. 



Denna folktro är en god borgen för vissa djurs skydd, 

 stundom mer verksam än alla lagförbud, ty människan vill i 

 allmänhet icke genom att skada andra göra sig själf något 

 ondt, snarare tvärtom. 



Emellertid kunna vissa omständigheter göra, att man fin- 

 ner sig föranlåten trotsa ödet, våga vinna eller förlora och i 

 senare fallet vara beredd att underkasta sig de fruktade följ- 

 derna. 



Själf har jag en gång, för att skydda min bostad från myr- 

 invasion, tvingats att ramponera en myrstack; att följderna 

 däraf visserligen blefvo nog så obehagliga vill jag ej förneka, 

 ehuru någon »olycka» ej orsakades därigenom. 



En rätt ansenlig myrstack hade under årens lopp vuxit 

 upp i kanten af gårdsplanens rundel invid ett litet parti gra- 

 nar, och en omkring 5 meters bred sandgång skilde myrsam- 

 hället och min bostad åt. Allt som stackens dimensioner 

 växte, utvidgades ock myrornas jaktområde, och en af de många 

 små myrvägarna tangerade nu ena husknuten i närheten af 

 mitt skafferi. 



Kanske slog någon söt syltlukt de små djuren i näsan» 

 och kom dem att afvika från >. den smala vägen», ty de blefvo 

 mer och mer tjufaktiga och strömmade i allt större skaror in 

 i skafferiet. 



Genom att upprepade gånger tjärstryka stenfoten några 

 alnar åt hvardera sidan om uppfartsvägen på muren, lyckades 

 jag dock fånga en stor del af tjufvarna, och de små myrliken 

 i tjäran blefvo slutligen kamraterna en hälsosam varnagel, ty 

 så småningom öfvergåfvo de skafferiet helt och hållet. 



