MYRORNAS HÄMND 



53 



säkerligen, från deras synpunkt sedt, hade samma förmån- 

 liga läge. 



Jag stod maktlös mot detta massöfverfall. Alla medel att 

 afmota fredsstörarna hade försökts, men utan resultat. 



Slutligen lämnade jag de envisa djuren fritt tillträde till 

 hålet i muren, hvarigenom det lyckades mig leda myrström- 

 men i en fåra. De upphörde sålunda med klättringen på väg- 

 garna och aflägsnade sig äfven så småningom från vinden och 

 byggningens tak. 



Hösten kom, det blef lamare med myrornas arbetsifver, 

 och slutligen låg hela myrsamhället i vinterdvala under bygg- 

 ningens stenfot. En och annan individ spatserade dock fort- 

 farande då och då öfver rummens golf äfven den årstiden, 

 men för öfrigt var allt lugnt, och fredligt oss emellan. 



Det var dock blott några månaders vapenhvila, och nästa 

 sommar bröt kriget åter ut till och med ännu hetsigare och 

 häftigare å ömse sidor än året förut. Mina försvarsåtgärder 

 förnyades; jag tog åter till de gamla vapnen, ehuru de ju visat 

 sig mindre segerrika. Emellertid hade jag under krigets gång 

 lyckats lista ut ett nytt försvarsmedel, som gjorde god effekt. 

 Det var karbolineum. 



Jag lät bestryka hela stenfoten rundt byggningen med 

 denna konserveringsvätska, och detta verkade som groft artil- 

 leri. Det blef massmord, men måste så ske, om jag ej skulle 

 bli nödsakad själf flytta ur byggningen. 



Myrstacken inomhus i ett af rummens hörn stod hvarje 

 morgon åter upp, ehuru den regelbundet borttogs tillsammans 

 med sina innevånare, som dränktes i kokhett vatten. 



Den fräna lukten af karbolineum höll emellertid de utifrån 

 kommande myrarbetarna nu på afstånd, och de, som trotsade 

 faran och arbetade sig upp för muren i den klibbiga vätskan, 

 antingen fastnade däri eller raglade tillbaka och dogo inom 

 kort. 



Jag hoppades nu att segern var min, men fick så några 

 dagar efter första bestrykningen se en lång parad myror vandra 



