Bergfinken (Fringilla montifringilla). 



Några ord till bilden å sid. 65. 

 Af Bengt Berg. 



^ jHllj— "jgj. i^^^j. i^^p^ vandringsåren blifvit en vana för 

 B.;. .,^nii§ att på skogsstigar så vidt möjligt inte se 



qJ-?^*?!^! på marken utan ständigt låta blicken genom- 



^MttJÉgiHl söka trädkronorna framför mig, och denna vana 

 .-.--f*^ har mer än något annat skänkt mig en inblick 

 !I=^^ité5^^S ' många par bergtiinkars hushåll. Ty bergfin- 

 ken är i norra lappmarken jämte gråsiskan den fågel, som fram- 

 för allt bebor den torra björkhed, genom hvilken de hjälpligaste 

 renstigarna slingra fram. 



Ständigt ser man där de hvitbrokiga fåglarna flaxa mellan 

 de glesa träden, och i synnerhet i klara nätter och mot morg- 

 narna ljuder hanarnas sträfva, kväkande sångläte från alla håll. 

 Jag vet, att Jag räknat ett tiotal kväkande bergfinkhanar i olika 

 riktningar. Det är som om de svarade hvarandra. Utom detta 

 kväkande, som, oafsedt musikaliska hänsyn, måste betecknas 

 som sång, har bergfinken ännu tre typiska läten. Det första 

 ett fint, genomträngande »ssip», som antagligen är att beteckna 

 som lock, och som jag, där jag kunnat kontrollera fågeln, 

 endast hört af hanen. Det andra ett skarpt missnöjdt och ängs- 

 ligt läte med stigande ton, som jag ej kan återge i skrift. 

 Detta läte synes lika tillhöra båda könen. Jag har företrädes- 

 vis hört det från honan, då hon, med resta iijässfjädrar och 

 ett uppträdande, som kan karakteriseras med »ängslig för- 

 argelse», hoppat omkring i träden kring boet. Det tredje lätet 



