66 FAUNA OCH FLORA 



Detta var en afvikelse, men jag betonar, att detta sätt att 

 välja boplats är det starkaste särdrag, som bergfinkens hela 

 väsen bragt mig. 



Boet, om hvars skapnad bilden bäst ger begrepp, ligger 

 vanligen i klyka på en björk, en till två manshöjder öfver 

 marken och är väl sammanflätadt af mossa, några strån och 

 fina kvistar. Mossan utgör hufvuddelen och är utvändigt smyc- 

 kadt med vackra och skyddsfärgande lafvar. Invändigt är boet 

 klädt med något hår samt fjäder, helst hvita af dalripa. 



Äggens antal är för att vara af en nordligt häckande fink 

 betydligt. 5 å 6 är regeln, men jag har ofta funnit 7 och en 

 gång 8, hvarvid jag antecknat, att äggen alla hade en egen- 

 domlig variation i ljusblått, som uteslöt delaktigheten af an- 

 nan hona. 



Honan rufvar troget och lämnar ogärna boet, sedan man 

 kommit i synhåll. Uppskrämd flyger hon lockande från gren 

 till gren i de närstående träden. Den brokigare hanen, som 

 förut i regel ej synts till, kommer då och sätter sig något 

 längre bort, men han visar ej samma intresse som honan, utan 

 sitter helt stilla, vrider på sig och utstöter sin fina lockton. 

 Jag har ej kunnat observera, att han i likhet med gråsiskorna 

 matar sin hona vid rufningen. Vid ungarna åter synas bägge 

 föräldrarna vara sysselsatta och bli därvid snart slitna i dräkten. 



Beträffande dräktväxlingen är det för denna art egendom- 

 ligt att brämfällningen, särskildt hos hanen, fullbordas så sent. 

 Före 1 juli kan man ej beräkna att fälla en hane, som är 

 »ausgefärbt» i nacken och ögontrakten, och det händer, att man 

 träffar exemplar med ofullbordad dräkt ännu i halfva juli, alltså 

 sedan ungarna äro kläckta. Jag vet ingen högnordisk tätting, 

 som i detta fall är så sen. Den som kommer denna art när- 

 mast torde vara Calcariiis lapponiciis, till hvars fullbordade 

 sommardräkt, utom brämfällningen, den af mineraljord och 

 vatten uppkomna bruna tonen i det hvita kan anses höra. 



